РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
24 лютого 2026 року 	м. Рівне	№460/1816/26	
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Греська О.Р. за участю секретаря судового засідання Максімцевої В.Ю. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:
позивача: ОСОБА_1 , представник Філатова А.В., 
відповідача: представник Матвійчук І.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 	
 	про визнання незаконною відмови, зобов`язання вчинення певних дій, -	
В С Т А Н О В И В:
До Рівненського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – відповідач), у якій позивач просить суд визнати незаконною відмову відповідача від 18.09.2025 № 233194 та від 17.11.2025 № 287567 щодо завершення виконавчого провадження ВП № 65613234 з виконання постанови № 51044656, виданої 20.05.2016 Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про стягнення виконавчого збору на користь держави; зобов`язати відповідача завершити виконавче провадження № 65613234 з виконання постанови № 51044656, виданої 20.05.2016 Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про стягнення виконавчого збору на користь держави (винести постанову про закінчення виконавчого провадження) та зняти арешт з майна.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено одночасного стягнення виконавчого збору та винагороди приватного виконавця. Він вважає, що оскільки виконавче провадження № 51044656 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2899/10, виданого Рівненським міським судом 21.06.2010, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Піреус Банк МКБ» заборгованості, було закінчено приватним виконавцем з підстав фактичного виконання рішення в повному обсязі, то підстави для стягнення виконавчого збору відсутні.
Таким чином, позивач вказує на те, що виконавче провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 64361916 підлягає закінченню.
Ухвалою від 04.02.2026 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено строк на усунення недоліків. 
Ухвалою від 17.02.2026 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовною заявою в адміністративній справі №460/1816/26. Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання незаконною відмови, зобов`язання вчинення певних дій прийнято до розгляду. Відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі №460/1816/26. Справу вирішено розглядати суддею одноособово за правилами статті 287 КАС України, яка визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. Призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 24.02.2026, постановленою в судовому засіданні без оформлення окремого документа, суд допустив заміну Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції його правонаступником – Відділом державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Представником відповідача подано відзив на адміністративний позов, у якому з посиланням на приписи Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що стягнення виконавчого збору є заходом, який застосовується державним виконавцем у разі невиконання боржником рішення суду у встановлений ним строк.
Вказує, що стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження. Жодної з підстав, визначених у статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», позивачем не наведено, а тому вважає, що у посадових осіб органу державної виконавчої служби відсутні будь-які правові підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Також ухвалою від 24.02.2026 у задоволенні клопотання Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання незаконною відмови, зобов`язання вчинення певних дій відмовлено.
Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.
На виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № 51044656 з виконання виконавчого листа № 2-2899/10, виданого Рівненським міським судом 21.06.2010, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованості в сумі 108 438,96 доларів США та 60 000 грн, а також судового збору в сумі 1 700 грн і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.
20.05.2016 державним виконавцем у межах зазначеного виконавчого провадження винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 10 843,89 доларів США та 6 182,00 грн.
На підставі заяви АТ «Піреус Банк МКБ» від 22.02.2021 та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову від 28.05.2021 № 51044656 про повернення виконавчого документа стягувачу.
31.05.2021 державним виконавцем винесено постанову № 65613234 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 51044656, виданої 20.05.2016 Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору на користь держави в розмірі 10 843,89 доларів США та 6 182,00 грн.
Також судом встановлено, що постановою № 65613234 від 31.05.2021 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 .
Виконавчим документом у виконавчому провадженні № 65613234 є постанова про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору на користь держави в розмірі 10 843,89 доларів США та 6 182,00 грн, прийнята у виконавчому провадженні № 51044656 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2899/10, виданого Рівненським міським судом 21.06.2010, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованості в сумі 108 438,96 доларів США та 60 000 грн, а також судового збору в сумі 1 700 грн і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.
У подальшому стягувач АТ «Піреус Банк МКБ» пред`явив виконавчий лист Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 2-2899/10 від 21.06.2010 приватному виконавцю виконавчого округу Рівненської області Папроцькому А.А.
21.09.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Папроцьким А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66891662 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2899/10, виданого Рівненським міським судом 21.06.2010, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованості в сумі 108 438,96 доларів США та 60 000 грн, а також судового збору в сумі 1 700 грн і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.
Того ж дня винесено постанову про стягнення з позивача основної винагороди приватного виконавця в розмірі 10 843,90 доларів США та 6 182,00 грн.
25.02.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Папроцьким А.А. з підстав, визначених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 66891662 у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому у зазначеній постанові вказано, що залишок нестягнутої суми за виконавчим документом становить 0 грн; сума стягнутого виконавчого збору / сума стягненої винагороди приватного виконавця – 995,43 грн.
Позивач звертався до відповідача із заявами про закінчення виконавчого провадження № 65613234 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 51044656 від 20.05.2016, а також про зняття арешту з майна.
Свої заяви обґрунтовував закінченням виконавчого провадження ВП № 66891662 у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі виконавчого листа № 2-2899/10, виданого Рівненським міським судом 21.06.2010, та стягненням з позивача винагороди приватного виконавця. З огляду на це, на його думку, виконавче провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 65613234 підлягає закінченню.
Листами від 18.09.2025 № 233194 та від 17.11.2025 № 287567 відповідач відмовив позивачу у закінченні виконавчого провадження, мотивуючи це відсутністю підстав, визначених статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Вважаючи незаконною відмову відповідача від 18.09.2025 № 233194 та від 17.11.2025 № 287567 щодо завершення виконавчого провадження ВП № 65613234, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – «Закон») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону врегульовано, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з частинами першою-другою статті 15 вказаного Закону сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Частиною четвертою статті 19 Закону передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Пунктом 6 частини п`ятої статті 19 Закону встановлено, що боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Частиною першою статті 6 Закону передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.
Стаття 11 Закону визначає, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.
Частиною першою статті 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону).
За змістом частини третьої статті 18 Закону виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до частин другої, третьої статті 42 Закону витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Згідно із частиною дев`ятою статті 27 Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Спірні правовідносини, що склалися у цій справі, зводяться до питання правомірності дій (бездіяльності) державного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору з підстав подальшого відкриття іншого виконавчого провадження приватним виконавцем та одночасного стягнення основної винагороди приватного виконавця у межах примусового виконання одного виконавчого документа.
Перш за все варто зауважити, що первісним виконавчим документом, навколо примусового виконання якого склалися спірні правовідносини, є виконавчий лист № 2-2899/10, виданий Рівненським міським судом 21.06.2010, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованості в сумі 108 438,96 доларів США та 60 000 грн, а також судового збору в сумі 1 700 грн і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.
Після видачі зазначеного виконавчого листа його було направлено на примусове виконання до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), на підставі чого відкрито виконавче провадження № 51044656.
З огляду на те, що примусове виконання виконавчого листа № 2-2899/10 здійснювалося органом державної виконавчої служби, у виконавчому провадженні № 51044656 винесено постанову від 20.05.2016 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 10 843,89 доларів США та 6 182,00 грн.
31.05.2021 державним виконавцем винесено постанову № 65613234 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 51044656, виданої 20.05.2016 Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору на користь держави в розмірі 10 843,89 доларів США та 6 182,00 грн.
Також судом встановлено, що постановою № 65613234 від 31.05.2021 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 .
У межах цієї справи судом встановлено, що відповідно до заяви стягувача АТ «Піреус Банк МКБ» виконавчий лист Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 2-2899/10 від 21.06.2010 направлено для примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Рівненської області Папроцькому А.А.
У подальшому постановою приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області від 21.09.2021 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2899/10, виданого Рівненським міським судом 21.06.2010, а 25.02.2025 приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі зазначеного виконавчого документа.
Тобто з огляду на те, що основний виконавчий документ — виконавчий лист № 2-2899/10, виданий Рівненським міським судом 21.06.2010, — на підставі заяви стягувача був пред`явлений до виконання та фактично виконаний, перебуваючи на примусовому виконанні у приватного виконавця, позивач звернувся до державного виконавця із заявою, в якій просив закінчити виконавче провадження № 65613234 та зняти арешт з майна.
У задоволенні цієї заяви позивачеві було відмовлено, оскільки відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження, визначені статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі:
1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;
2) затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;
3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника;
4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;
5) скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;
6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена;
7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів;
8) визнання боржника банкрутом;
9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;
10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;
11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону;
12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;
13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону;
14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України;
15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки;
16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.
Крізь призму того, що у наведеній статті 39 Закону відсутня така підстава для закінчення виконавчого провадження як передача «основного» виконавчого документа до приватного виконавця на виконання, суд апеляційної інстанції вирішив цей спір та відмовив у задоволенні позову.
У цьому контексті варто зауважити, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є тотожними поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.
У постанові від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19 Верховний Суд задавався питанням та здійснив аналіз ситуації, пов`язаної із подвійним стягненням плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Так, у вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що Закон України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.
Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягаря на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.
Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.
Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».
Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Тож, у наведеній постанові Верховний Суд сформував правовий висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.
Частина п`ята статті 242 КАС України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У контексті спірного питання варто зауважити, що процедура передачі виконавчого документа від державного до приватного виконавця урегульована частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» та передбачає, що за заявою стягувача виконавчий документ може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю. Про передачу (прийняття до виконання) виконавчого документа виконавець виносить постанову. Передача виконавчих документів здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.
В той же час, положення пункту 1 частини першої статті 37 вказаного Закону передбачає процедуру повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою з подальшим самостійним пред`явлення стягувачем такого виконавчого документа до виконання приватному виконавцю.
При цьому боржник позбавлений можливості впливати на волевиявлення стягувача щодо форми передачі виконавчого документа на виконання приватному виконавцю: за частиною п`ятою статті 5 Закону чи за пунктом 1 частини першої статті 37 вказаного Закону.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14.03.2025 у справі № 580/245/24 (адміністративне провадження № К/990/10584/24).
З огляду на вказане вище, керуючись положеннями статей 5, 9, 287 КАС України належним та ефективним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною бездіяльності Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка полягає у неприйнятті рішення про закінчення виконавчого провадження №65613234 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №51044656 від 20.05.2016, а також зобов`язання Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №65613234 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №51044656 від 20.05.2016, а також зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений згідно з постановою від 31.05.2021 №65613234.
При цьому, суд вказує на безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконними відмов Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, оформлених листами від 18.09.2025 №233194 та від 17.11.2025 №287567, оскільки протиправна поведінка відповідача виражається у формі бездіяльності.
Враховуючи вищевикладене, позов належить до часткового задоволення.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. 
Керуючись статтями 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання незаконною відмови, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка полягає у неприйнятті рішення про закінчення виконавчого провадження №65613234 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №51044656 від 20.05.2016.
Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №65613234 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №51044656 від 20.05.2016, а також зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений згідно з постановою від 31.05.2021 №65613234.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 27 лютого 2026 року
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ) 
Відповідач - Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Замкова, буд. 22А,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007146) 

Суддя       Олег ГРЕСЬКО