ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 р. 	Справа № 440/15525/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2026, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, повний текст складено 05.02.26 по справі № 440/15525/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
про визнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просила:
визнати протиправною та скасувати постанову Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1;
визнати протиправною та скасувати постанову Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2025 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1;
визнати протиправною та скасувати постанову Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2025 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
визнати протиправною та скасувати постанову Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.11.2025 про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачці.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до безпідставного повернення позовної заяви та обмеження доступу до правосуддя. Зазначає, що ухвала постановлена неповноважним складом суду. Суд перевищив свої повноваження, які чітко викладені у ст. 129-1 Конституції України та ст. 169 КАС України. Якщо суд перевищив свої повноваження, які були чітко викладені у процесуальному законі, то він не може вважатися «судом, встановленим законом» (рішення ЄСПЛ від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України»). Зазначає, що суд порушив принцип обов`язковості судових рішень. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2026 у цій справі було чітко встановлено, що позовні вимоги в частині оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Суд апеляційної інстанції скасував попередню ухвалу про відмову у відкритті провадження і направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи. Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву в повному обсязі (включно з вимогами, юрисдикція яких вже беззаперечно визначена апеляційним судом як адміністративна), фактично ухилився від виконання постанови апеляційного суду. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції знівелював висновки суду апеляційної інстанції та позбавив позивача права на розгляд тієї частини вимог, яка підсудна адміністративному суду, чим порушив ст. 14 КАС України щодо обов`язковості судових рішень. Зазначає, що суд неправильно застосував норми процесуального права щодо роз`єднання позовних вимог (ст. 172 КАС України). Обґрунтовуючи повернення позову, суд першої інстанції послався на те, що він не може роз`єднати вимоги, оскільки роз`єднання можливе лише тоді, коли кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду в тому ж суді. Оскільки дві вимоги є цивільними, суд дійшов висновку про необхідність повернути весь позов на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України (порушення правил об`єднання). Якщо позивач об`єднав в одному позові вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних юрисдикцій, суд повинен відкрити провадження в частині вимог, які підсудні цьому суду, а в частині вимог, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства - відмовити у відкритті провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України. Повернення позовної заяви в цілому, включно з тими вимогами, які правомірно подані до адміністративного суду, процесуальним законом не передбачено і є грубим порушенням. Суд мав зобов`язання прийняти до розгляду вимоги щодо витрат і збору, а щодо відкриття ВП та арешту рахунків мав право відмовити у відкритті провадження. Вказує, що суд порушив її право на доступ до правосуддя, яке передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Дії суду першої інстанції є проявом надмірного формалізму. Повернення позовної заяви у зв`язку з об`єднанням вимог різних юрисдикцій замість того, щоб відкрити провадження в належній адміністративній частині, створює для позивача штучні перешкоди в доступі до правосуддя. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на суд не є абсолютним і може підлягати обмеженням, але ці обмеження не повинні порушувати саму суть права. Відмова суду розглядати законно подані адміністративні позовні вимоги лише через те, що позивач додав до них вимоги іншої юрисдикції, змушує позивача проходити процедуру подання позову наново, втрачаючи процесуальні строки (особливо стислі у справах щодо оскарження рішень ДВС - 10 днів згідно зі ст. 287 КАС України). Суд першої інстанції своєю ухвалою створив ситуацію, за якої позивач, подавши позов вчасно, через помилки суду першої інстанції може бути позбавлений права на захист через сплив строків звернення до суду.
Також позивачкою подано клопотання про постановлення окремої ухвали та направити її: органу досудового розслідування стосовно виявлених під час розгляду справи порушень законодавства, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 366 КК України у діях голови Великобагачанського районного суду Полтавської області ОСОБА_2 та посадових осіб Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, для надання відповіді про вжиті ним заходи у визначений в окремій ухвалі строк; вищій раді правосуддя для вирішення питання щодо притягнення судді Великобагачанського районного суду Полтавської області ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що предметом цього спору, окрім іншого, є правомірність постанов державного виконавця від 10.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Суд зазначив, що ОСОБА_1 , як боржник у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, має право на звернення до Великобагачанського районного суду Полтавської області зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, зокрема, на постанови від 10.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та про арешт коштів боржника. У наведеній частині спір не відноситься до юрисдикції адміністративного суду, не підсудний Полтавському окружному адміністративному суду, оскільки його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. Також суд зазначив, що відповідно до частини шостої статті 172 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті може роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог. Визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства. Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів адміністративного судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист. Водночас таке роз`єднання може мати місце лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги. З урахуванням наведеного суд констатував відсутність підстав для роз`єднання позовних вимог ОСОБА_1 в окремі провадження, оскільки позовні вимоги про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця від 10.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_1 мають розглядатися місцем загальним судом, який видав виконавчий лист, у порядку цивільного судочинства, тоді як позовні вимоги про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця від 10.11.2025 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору підсудні окружному адміністративному суду. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про повернення позовної заяви, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначенням, що міститься у пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
У силу частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Зокрема, як визначено частиною першою статті 74 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України № 1404-VІІІ) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Зі змісту доданих до позовної заяви документів суд встановив, що на виконанні у державного виконавця Решетилівського ВДВС перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04.11.2025 Великобагачанським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави за подачу апеляційної скарги судового збору у розмірі 16 267.20 грн. 
Так, постановою Полтавського апеляційного суду від 11.08.2025 у цивільній справі № 542/1374/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави за подачу апеляційної скарги судовий збір в сумі 16 267.20 грн.
Тож, виконавче провадження № НОМЕР_1 відкрито на підставі виконавчого листа, виданого Великобагачанським районним судом Полтавської області у цивільній справі (№ 542/1374/24), а позивачка є боржником у такому виконавчому провадженні. 
Предметом цього спору, окрім іншого, є правомірність постанов державного виконавця від 10.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.
Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
У силу частини першої статті 15 Закону України № 1404-VІІІ сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 , як боржник у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, має право на звернення до Великобагачанського районного суду Полтавської області зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, зокрема, на постанови від 10.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та про арешт коштів боржника. 
У наведеній частині спір не відноситься до юрисдикції адміністративного суду, не підсудний Полтавському окружному адміністративному суду, оскільки його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. 
Відповідно до частини шостої статті 21 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
За приписами частини першої статті 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 172 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку щодо неможливості об`єднання в одне провадження позовних вимог, які належить розглядати за правилами різної підсудності.
Відповідно до частини шостої статті 172 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті може роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.
Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.
Визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.
Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів адміністративного судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.
Отже, суд вправі з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження для забезпечення виконання завдань адміністративного судочинства, тобто, зокрема, для своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таке роз`єднання може мати місце лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги.
Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 18.09.2025 у справі № 520/29352/24.
Вказаному кореспондує припис абзацу другого частини шостої статті 172 КАС, згідно з яким розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у постанові від 14.08.2019 у справі № 9901/430/19.
Отже, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою повернення позовної заяви на підставі пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України є порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог та неможливість їх роз`єднання судом у порядку, передбаченому статті 172 КАС України.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що, в даному випадку, відсутні підстави для роз`єднання позовних вимог ОСОБА_1 в окремі провадження, оскільки позовні вимоги про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця від 10.11.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 мають розглядатися місцем загальним судом, який видав виконавчий лист, у порядку цивільного судочинства, тоді як позовні вимоги про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця від 10.11.2025 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору підсудні окружному адміністративному суду. 
Отже, позивачкою порушено правила об`єднання позовних вимог, оскільки в одній позовній заяві зазначено вимоги, що належить розглядати у порядку різного судочинства. 
Враховуючи вищенаведене, доводи позички про те, що суд мав зобов`язання прийняти до розгляду вимоги щодо витрат і збору, а щодо відкриття виконавчого провадження та арешту рахунків мав право відмовити у відкритті провадження, є помилковими.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції правильно визначив, що позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 КАС України.
Посилання позивачки на те, що суд першої інстанції порушив принцип обов`язковості судових рішень, оскільки постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2026 у цій справі було чітко встановлено, що позовні вимоги в частині оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву в повному обсязі (включно з вимогами, юрисдикція яких вже беззаперечно визначена апеляційним судом як адміністративна), фактично ухилився від виконання постанови апеляційного суду та знівелював висновки суду апеляційної інстанції та позбавив позивача права на розгляд тієї частини вимог, є помилковими.
Колегія суддів зазначає, що Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у справі № 440/15525/25 скасовано. Справу № 440/15525/25 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в частині оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. 
Водночас за висновком суду апеляційної інстанції, суду першої інстанції належало перевірити, чи не порушено позивачкою правила об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, що є підставою для повернення позовної заяви відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України.
Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції були достатні та належні підстави для повернення позовної заяви.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що встановлені у цій справі обставини не свідчать про застосування судом першої інстанції надмірного формалізму під час вирішення питання про поновлення процесуального строку на звернення до суду із цим позовом, про що вказує скаржник в апеляційній скарзі.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Щодо заявленого позивачем клопотання про постановлення окремої ухвали та направити її: органу досудового розслідування стосовно виявлених під час розгляду справи порушень законодавства, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 366 КК України, у діях голови Великобагачанського районного суду Полтавської області ОСОБА_2 та посадових осіб Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, для надання відповіді про вжиті ним заходи у визначений в окремій ухвалі строк; вищій раді правосуддя для вирішення питання щодо притягнення судді Великобагачанського районного суду Полтавської області ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.
Клопотання позивачки про постановлення окремої ухвали обґрунтоване тим, що дії судді першої інстанції у справі № 542/1374/24 ( ОСОБА_2 ) вийшли за межі здійснення правосуддя та набули характеру умисного використання службового становища всупереч інтересам служби та виготовлення завідомо неправдивих офіційних документів. Суддя склав (підписав) завідомо неправдивий документ (перший виконавчий лист у паперовій формі). Неправдивим документ є тому, що він засвідчує нібито існуюче право на примусове виконання, яке в той момент не було ініційоване законним шляхом, та містить недостовірні персональні дані боржника. Суддя видав новий (другий) виконавчий лист у паперовій формі без надходження заяви про виправлення помилки у виконавчому листі і, що найголовніше, без постановлення відповідної ухвали суду про виправлення помилки. Виконавчий документ, виданий поза межами процесуального порядку і не підкріплений судовим рішенням (ухвалою), є завідомо неправдивим офіційним документом, оскільки його зміст та сам факт існування не відповідають матеріалам судової справи. Безпідставна генерація виконавчого листа в електронній формі (всупереч пп. 17.1 п. 17 розділу ХШ ЦПК України та без заяви стягувача) створює фіктивний електронний документ, який незаконно надає підстави для примусового стягнення. Також зазначає, що суддя умисно перебрав на себе функції стягувача (ДСА України). Без жодних заяв стягувача голова суду не лише виготовляв виконавчі листи (паперові та електронний), але й самостійно тричі направляв їх до відповідача для примусового виконання. Такі дії свідчать про особисту заінтересованість посадової особи у відкритті виконавчого провадження та створенні штучного тиску на боржника, що завдає істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам останнього. Також зазначає, що відповідач достеменно знав про наявність раніше виданого виконавчого листа в паперовій формі (який тричі надходив від суду і не був визнаний таким, що не підлягає виконанню). Незважаючи на це, отримавши незаконно згенерований електронний виконавчий лист, державний виконавець Шут Т.О. умисно, з метою штучного збільшення показників роботи, стягнення додаткових витрат виконавчого провадження та виконавчого збору (або з інших особистих мотивів), відкрив нове виконавче провадження. Такі дії є умисним використанням владних повноважень всупереч інтересам служби і порушенням гарантій захисту власності, передбачених ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що окрема ухвала має на меті усунення виявлених у процесі розгляду адміністративного позову порушень закону та є підставою для розгляду питання щодо відповідальності винних осіб, вона може стосуватися будь-якого суб`єкта, зокрема й того, який не бере участі у справі.
Окрема ухвала - це особливий вид судового рішення, яке безпосередньо не спрямоване на вирішення процесуальних питань під час розгляду та вирішення публічно-правового або приватноправового спору, однак з її допомогою суд вирішує низку важливих питань, які, головним чином, спрямовані на забезпечення принципу законності як складової частини верховенства права, гарантії незалежності судової системи від законодавчої та виконавчої гілок влади, допущені під час розгляду справи порушення закону.
У постанові від 13.06.2024 по справі № 826/3979/18 КАС Верховного Суду зазначив, що окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, які сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Таким чином, окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення.
Необхідність її постановлення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
За цих обставин слід зазначити, що суд має право, а не зобов`язаний постановити окрему ухвалу. Проте, враховуючи особливий статус суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 05.12.2024 у справі № 560/7209/23, від 22.04.2025 у справі № 420/29295/23, від 26.09.2025 у справі № 420/1059/20.
Підставою для прийняття окремої ухвали є виявлення порушення закону та встановлення причин і умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час саме судового розгляду конкретної справи встановлено певне правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити (службова недбалість, зловживання владою тощо).
Аналізуючи викладене, обов`язковими умовами для прийняття окремої ухвали є порушення закону чи іншого нормативно-правового акта із чітким зазначенням такої норми та обґрунтуванням, у чому саме полягає відповідне порушення.
В даному випадку судом апеляційної інстанції не здійснювався перегляд судового рішення суду першої інстанції, ухваленого за наслідками розгляду по суті позовної заяви.
В свою чергу висновку щодо наявності підстав для постановлення окремої ухвали стосовно обставин, про які зазначає позивач, суд може дійти лише за наслідком дослідження та надання оцінки відповідних доказів, які можуть підтверджувати чи вказувати на наявність порушень вимог чинного законодавства під час розгляду справи по суті. 
З огляду на зазначене, а також зважаючи на те, що відповідна правова оцінка доводів позивача про допущення суддею першої інстанції та відповідачем протиправних дій, а також оцінка доказів, поданих сторонами в обґрунтування своїх вимог, може бути надана лише під час розгляду поданої позивачем позовної заяви по суті, колегія суддів доходить висновку про відсутність на даний час підстав для задоволення клопотань позивача про постановлення окремої ухвали.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведені положення процесуального законодавства та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу у справі слід залишити без змін.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 по справі № 440/15525/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий   М.О. Семененко