ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4799/26 Справа № 211/12545/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рагозіна С.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/12545/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Міський тролейбус»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Комунального підприємства «Міський тролейбус» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року, яке ухвалено суддею Рагозіною С.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 лютого 2026 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Міський тролейбус» (надалі - КП «Міський тролейбус») про стягнення невиплаченої частини заробітної плати.
Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 працює з 15.03.2014 водієм тролейбуса третього класу у КП «Міський тролейбус». 
01 вересня 2025 року позивачу стало відомо, що з 01.01.2025 набула чинності Галузева територіальна угода на 2025-2027 роки, яка пройшла повідомну реєстрацію в Інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради та зареєстрована за №37 від 17.02.2025 без зауважень. 
Згідно п. 4.2 Угоди встановлено мінімальну тарифну ставку (оклад) з 01 квітня 2025 року: за просту некваліфіковану працю у розмірі не менше 220% прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для працездатних осіб; тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі не менше 250% розміру прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для працездатних осіб, однак, заробітна плата нараховується та виплачується у меншому розмірі.
Крім того, позивачу, як працівнику однієї з основних професій підприємства (водію тролейбуса), відповідно до Додатку №10 до Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки, передбачена щомісячна доплата у розмірі 15% до годинної тарифної ставки за безперервний стаж роботи на підприємстві. Однак, в розрахункових листах за січень-вересень 2025 зазначені доплати і підвищення тарифної ставки відсутні. 
З метою досудового врегулювання позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок заробітної плати та нарахування доплати за безперервний стаж роботи, однак, отримав лист про відмову у перерахунку. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути з КП «Міський тролейбус» на свою користь 28 664,85 грн. ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати, утвореної внаслідок ненарахування щомісячної надбавки за безперервний стаж роботи у розмірі 15% годинної тарифної ставки за період з 01.01.2025 по 30.09.2025; стягнути з КП «Міський тролейбус» на свою користь 30 102,41 грн. ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати, утвореної внаслідок заниження годинної тарифної ставки за період з 01.04.2025 по 30.09.2025.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Міський тролейбус» про стягнення невиплаченої частини заробітної плати – задоволено частково.
Стягнуто з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 не нараховану та не виплачену надбавку за безперервний стаж роботи з 01.01.2025 по 30.09.2025 у розмірі 24 894 гривні 27 коп.
Стягнуто з КП «Міський тролейбус» на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 211 гривень 20 копійок.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом проігноровано власний висновок щодо обов?язковості Галузевої територіальної угоди та докази її фактичного визнання відповідачем. Так, відповідач фактично підвищив коефіцієнти розрахунку годинної ставки з 01 жовтня 2024 року, однак, зміни до Колективного договору внесено значно пізніше – 29 січня 2025 року. 
Суд невірно застосував до правовідносин сторін положення статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та не врахував положення ч. 4 ст. 97 КЗпП України, адже, жодна правова норма не надає роботодавцеві право призупиняти дію або не виконувати умови норм вищого рівня, які він зобов?язаний виконувати. 
При цьому, накази №833 та №969 не мають жодного відношення до обов?язку віповідача розраховувати погодинну тарифну ствку згідно п. 4.2. Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки.
Наполягає на тому, що з 01 квітня 2025 року розрахунок годинної тарифної ставки має здійснюватися згідно Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки, а умови колективного договору, які звужють її дію, є недійсними та їх застсоування судом є неправомірним.
Вказує, що встановиши наявність у позивача право на щомісячну надбавку за безперервний стаж. Суд першої інстанції провів невірні розрахунки, застосувавши погодину тарифну ставку, що суперечить умовам Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач КП «Міський тролейбус» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду у частині відмови у застосуванні тарифної ставки у розмірі 250 % прожиткового мінімуму залишити без змін, врахувати доводи апеляційної скарги КП «Міський тролейбус».
В апеляційній скарзі КП «Міський тролейбус» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 24 894,27 грн надбавки за безперервний стаж роботи, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для її правильного вирішення.
Апеляційна скрага мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у позивача індивідуального суб`єктивного права на отримання щомісячної надбавки за безперервний стаж роботи у розмірі 15 % тарифної ставки, виходячи з того, що Галузева територіальна угода на 2025–2027 роки є обов`язковою для відповідача та діє безпосередньо незалежно від її імплементації у колективний договір підприємства. Однак, такий висновок не відповідає правовій природі угод у сфері соціального діалогу, положенням Закону України «Про колективні договори і угоди», Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», а також змісту самої Галузевої територіальної угоди.
Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці та встановлення мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки умов праці окремих професійних груп і категорій працівників. Системний аналіз цієї норми дозволяє зробити однозначний висновок: закон чітко розмежовує поняття «встановлення мінімального стандарту» на рівні угоди та «реалізація права» на рівні підприємства. Угода ж встановлює мінімальні соціально-трудові гарантії та визначає обов`язковий гарантійний стандарт оплати праці, нижче якого не можуть встановлюватися умови в колективному договорі. Однак, виникнення індивідуального суб`єктивного права конкретного працівника на отримання відповідної виплати пов`язується з її реалізацією у порядку та спосіб, передбачений самою угодою, та її закріпленням у локальному нормативному акті роботодавця, зокрема в колективному договорі підприємства. Суд першої інстанції це розмежування проігнорував та без правових підстав визнав надбавку за безперервний стаж вже встановленою обов`язковою виплатою.
Розділ 4 Угоди «Нормування та оплата праці» прямо свідчить, що його положення мають характер домовленості сторін соціального діалогу щодо встановлення стандартів регулювання оплати праці, а не безпосереднього індивідуального встановлення конкретних виплат кожному працівнику. Зокрема, Угода встановлює, що: умови формування фонду оплати праці визначаються у колективному договорі (п. 4.4); підприємства формують фонд оплати праці самостійно з урахуванням визначених показників (п. 4.4.1); форми і системи оплати праці, норми праці, тарифні сітки, надбавки, доплати та інші виплати встановлюються підприємством у колективному договорі (п. 4.5); конкретні розміри тарифних ставок, посадових окладів та інших складових заробітної плати встановлюються у колективному договорі (п. 4.6); конкретні коефіцієнти співвідношень визначаються у колективному договорі (п. 4.6.1); перелік професій і посад, що не визначені Угодою, встановлюється підприємством самостійно у колективному договорі (п. 4.6.5). Обов`язковість Угоди реалізується через врахування її мінімальних гарантій при формуванні умов оплати праці у колективному договорі, а не шляхом автоматичного нарахування виплат без встановлення передбачених нею юридичних фактів. Так, пункт 4.6.3 Угоди передбачає, що доплати і надбавки встановлюються залежно від результатів роботи працівника та його особистого внеску в кінцеві результати роботи підрозділу і підприємства, що також передбачає їх індивідуалізацію в локальних актах. 
Пункт 4.6.4 Галузевої територіальної угоди викладено таким чином: «4.6.4. Виплачувати надбавку до тарифної ставки чи посадового окладу працівникам основних професій за безперервний стаж роботи на підприємствах тепло, водопостачання та водовідведення, міського електричного транспорту, що визначається колективним договором згідно із Порядком про встановлення і умовами виплати щомісячної надбавки (Рекомендований Порядок додається, додаток № 12). Отже, додаток № 12 не встановлює імперативних норм прямої дії, а є лише орієнтиром, типовою моделлю, яка підлягає застосуванню виключно після її впровадження та конкретизації у колективному договорі підприємства. Поза колективним договором цей Порядок не створює жодних прав та обов`язків для сторін трудових відносин.
Крім того, суд неправильно застосував статтю 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» та проігнорував індивідуальні умови оплати праці позивача, визначені трудовим договором. При укладенні трудового договору надбавка за безперервний стаж роботи позивачу не встановлювалась і як складова заробітної плати сторонами не погоджувалась. Відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Визнання судом обов`язковою виплати, яка не була передбачена ані колективним договором, ані індивідуальним трудовим договором, є прямим втручанням у свободу договору.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача КП «Міський тролейбус», до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі, з урахуванням обгрунтованих доводів сторони позивача, викладених у його апеляційній скарзі.
Ціна позову у даній справі становить 58 768,26 грн, що менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а, згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на них, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача КП «Міський тролейбус» - задоволенню,з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює водієм тролейбуса з 15.03.2014 по час звернення з позовом до суду в КП «Міський тролейбус». 
Між департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпровської обласної державної адміністрації, Галузевою організацією роботодавців житлово-комунального господарства Дніпропетровської області і Дніпропетровською обласною організацією профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2025-2027 роки укладено Галузеву територіальну угоду.
Згідно листа №7/3-80 від 17.02.2025 Інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради, Галузеву територіальну угоду розглянуто на відповідність чинному законодавству України та зареєстровано за №37 від 17.02.2025 без зауважень.
ОСОБА_2 угода набула чинності з 23 грудня 2024 року, що встановлено з інформації, розміщеної Інспекцією з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради за посиланням: https://dniprorada.gov.ua/uk/page/inspekciya-z-pitan-praci-ta-zajnyatosti-naselennya-dniprovskoi-miskoi-radi#gsc.tab=0.
Згідно п. 4.2 Угоди встановлено мінімальну тарифну ставку (оклад) з 01 квітня 2025 року: за просту некваліфіковану працю у розмірі не менше 220% прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для працездатних осіб; тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі не менше 250% розміру прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для працездатних осіб; конкретний розмір цих відсотків встановлюється в колдоговорі підприємства; до 01 квітня 2025 року діють коефіцієнти, які були встановлені змінами та доповненнями №4 від 20 грудня 2023 року до територіальної угоди на 2021-2024 роки (180% та 200%відповідно).
Відповідно до п.4.6.4 Угоди закріплено обов`язок роботодавця виплачувати надбавку до тарифної ставки чи посадового окладу працівникам основних професій за безперервний стаж роботи на підприємствах тепло, водопостачання та водовідведення, міського електричного транспорту, що визначається колективним договором згідно із Порядком про встановлення і умовами виплати щомісячної надбавки.
Додатком №10 до галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки визначено, що за безперервний стаж роботи на підприємствах та організаціях сфери тепло-, водопостачання та водовідведення, підприємствах міського електричного транспорту розмір щомісячної надбавки (у відсотках до тарифної ставки чи посадвого окладу): понад 3 роки - 7 відсотків; понад 5 років - 10 відсотків; понад 10 років - 15 відсотків; понад 15 років - 20 відсотків; понад 25 років - 25 відсотків.
Відповідно до п. 45 додатку №13 Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки КП «Міський тролейбус» входить до переліку підприємств житлово-комунального господарства, міського електричного транспорту, на які розповсюджується угода в обов`язковому порядку.
З долучених роздруківок нарахувань заробітної плати ОСОБА_1 встановлено, що надбавки за безперервний стаж роботи йому нараховано за період з 01.01.2025 по 30.09.2025 не було та годинна тарифна стака застосована у розмірі 200% прожиткового мінімуму, що становить 112,88 грн.
05.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до директора КП «Міський тролейбус» з вимогою про проведення перерахунку та нарахування доплат за безперервний стаж роботи. 
17.09.2025 позивачеві було відмовлено в задоволенні його заяви.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з КП «Міський тролейбус» ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати, утвореної внаслідок заниження годинної тарифної ставки за період з 01.04.2025 по 30.09.2025, суд першої інстанції виходив з можливості введення тимчасових обмежень конституційних прав громадян, у тому числі у галузі трудових відносин, у зв`язку із введенням воєнного стану, а тому роботодавець мав право на обмеження рівня оплати праці своїх працівників, зокрема, шляхом внесенння змін до розділу ІV "Оплата праці" Колективного договору КП "Міський тролейбус" між адміністрацією та трудовим колективом на 2016-2018 роки, схвалених протоколом від 29.01.2025 №15.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно частини 2 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Відповідно частини 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
У статтях 43-46 Конституції України визначені основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю та соціальний захист.
Зокрема, статтею 43 Конституції передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією на території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжено і який триває станом на час розгляду справи судом.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» встановлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ХІ, який набув чинності 24 березня 2022 року і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Пунктом 2 Розділу «Прикінцеві положення» КЗпП України регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Отже, положення Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Суд першої інстанції врахував, що нарахування та виплата заробітної плати (тарифна ставка), яка є предметом спору у даній справі, передбачена пунктом 4.5. Колективного договору, тому визначення погодинної тарифної ставки працівників у розмірі, нижчому від гарантій визначених на рівні Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки, відповідачем відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Вказаний Закон не скасований, є чинним,неконституційним не визнаний, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Питання правомірності введення Державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, в тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз?яснено в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22, й доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матерального права є помилковими та відхиляються колегією суддів.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з КП «Міський тролейбус» щомісячної надбавки за безперервний стаж роботи у розмірі 15% годинної тарифної ставки за період з 01.01.2025 по 30.09.2025, суд першої інстанції виходив з того, що Галузева територіальна угода на 2025-2027 роки є обов`язковою для відповідача та діє незалежно від її імплементації у колективний договір підприємства. Умовами колективного договору підприємства не встановлено обмежень на нарахування щомісячної надбавки за безперервний стаж роботи на підприємстві, а тому відсутні обмеження, передбачені ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), тому позивач має право на нарахування та отримання щомісячної надбавки за безперервний стаж роботи у розмірі 15% до тарифної ставки, як це визначено Додатком №10 до Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Частина 2 статті 2 КЗпП України передбачає, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами
Відповідно до статті 1 Законом України «Про оплату праці» заробітна плата визначена як винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Державне регулювання оплати праці здійснюється шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників (ст. 8 Закон України «Про оплату праці»).
Крім цього, згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці» норми і системи оплати праці, норми оплати праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених першою цієї статті.
Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів (ст. 14 Закон України «Про оплату праці»).
Засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців визначаються Законом України «Про колективні договори і угоди».
Закон України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.
Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі. Зокрема, на галузевому рівні укладаються галузеві (міжгалузеві) угоди.
Згідно ч. 2 ст. Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.
Статтею 4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» передбачено, що соціальний діалог здійснюється на національному, галузевому, територіальному та локальному (підприємство, установа, організація) рівнях на тристоронній або двосторонній основі. До сторін соціального діалогу на галузевому рівні належать - профспілкова сторона, суб`єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об`єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб`єктами якої є всеукраїнські об`єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб`єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.
Тобто, галузева (міжгалузева) угода є складовою частиною договірного регулювання заробітної плати, у тому числі, відповідних надбавок.
Частиною 1ст. 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; трудових відносин; умов і охорони праці; житлово-побутового, медичного, культурного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку; умов зростання фондів оплати праці; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.
Зважаючи на викладене, конкретний розмір надбавок, їх вид та періодичність і порядок перегляду щодо кожного працівника не є предметом регулювання галузевої угоди. Безпосередніми засобами такого регулювання є колективні та трудові договори. Тобто, норми галузевої угоди не є нормами прямої дії для регулювання трудових відносин за окремо визначеним трудовим договором.
Встановлено, що у п. 4.6.4 Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 рокисторонни погодили виплачувати надбавку до тарифної ставки чи посадового окладу працівникам основних професій за безперервний стаж роботи на підприємствах тепло-, водопостачання та водовідведення, міського електричного транспорту, що визначається колективним договором згідно із Порядком про встановлення і умовами виплати щомісячної надбавки (Рекомендований Порядок додається, додаток № 12)»
Разом з тим, КП «Міський тролейбус» не вносились зміни до колективного договору щодо виплати працівникам надбавки за безперервний стаж роботи та не затверджувався Порядок про встановлення і умови виплати щомісячної надбавки, а тому позивач ОСОБА_1 не набув право на такі виплати.
Посилання суду першої інстанції на  Додаток №10 до Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки, яким закріплено, що розмір щомісячної надбавки (у відсотках до тарифної ставки чи посадового окладу) за безперервний стаж роботи на підприємствах міського електричного транспорту понад 10 років складає 15%, є помилковим, оскільки цим Додатком тільки встановлюється перелік надбавок та доплат, однак, він підлягає застосуванню виключно у взаємозв?язку з іншими умовами Галузевої територіальної угоди на 2025-2027 роки, зокрема, пунктом 4.6.4.
За таких обставин, колегія суддів робить висновок про те, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення позовних вимог у частині стягнення щомісячної надбавки за безперервний стаж роботи у розмірі 15% годинної тарифної ставки за період з 01.01.2025 по 30.09.2025, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення у цій частині та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, рішення суду в частині стягнення з КП «Міський тролейбус» на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України судового збору у сумі 1 211 гривень 20 копійок підлягає скасуванню.
Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. 
Відповідно до положень частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Апеляційна скарга відповідача КП «Міський тролейбус» задоволена судом у повному обсязі, а тому понесені останнім судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги підлягають компенсації за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Міський тролейбус» - задовольнити.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про стягнення ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати, утвореної внаслідок ненарахування щомісячної надбавки за безперервний стаж роботи у розмірі 15% годинної тарифної ставки за період з 01.01.2025 по 30.09.2025 -скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про стягнення ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати, утвореної внаслідок ненарахування щомісячної надбавки за безперервний стаж роботи у розмірі 15% годинної тарифної ставки за період з 01.01.2025 по 30.09.2025 - відмовити.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року в частині стягнення з Комунального підприємства «Міський тролейбус» на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України судового збору у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок - скасувати.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Компенсувати Комунальному підприємству «Міський тролейбус» судові витрати у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: