ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.02.2026 Справа № 914/3596/25 

Господарський суд Львівської області в складі головуючої судді Бургарт Т.І., при секретарі судового засідання Бабій М.Т., розглянувши матеріали справи
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Ензифарм» (вул.Хлібозаводська, 3, м.Ладижин, Гайсинський р-н, Вінницька обл., 24321; код ЄДРПОУ 38023218);
до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (с.Віжомля, Яворівський р-н, Львівська обл., 81067; код ЄДРПОУ 03763282);
про: стягнення заборгованості у розмірі 60 605,88 грн, -

представники сторін не викликалися.

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Ензифарм» (далі - ТОВ «ФК «Ензифарм») звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (далі - СТОВ імені Данила Галицького) про стягнення заборгованості у розмірі 60 605,88 грн.
Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань. 

Аргументи учасників справи
Аргументи позивача

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 березня 2024 року між ТОВ «ФК «Ензифарм» та СТОВ імені Данила Галицького укладено договір поставки, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених договором, поставити (передати) у власність біологічні препарати в кількості, в асортименті та за ціною, зазначеною у специфікаціях на поставку товару, а покупець - своєчасно прийняти товар та оплатити його вартість в строк та на умовах, визначених даним договором. 
На виконання умов договору та на підставі специфікації позивачем здійснено поставку товару загальною вартістю 41 400,00 грн, який відповідач прийняв, але не оплатив, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 41 400,00 грн. 
У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано пеню у розмірі 5 478,15 грн; 3% річних у розмірі 1 927,13 грн; інфляційні втрати у розмірі 7 660,60 грн та штраф у розмірі 4 140,00 грн, які, одночасно з сумою основного боргу є предметом стягнення у даному позові. 

Аргументи відповідача

Відповідач визнав наявність основної заборгованості у розмірі 41 400,00 грн та не заперечував проти її стягнення. Водночас, висловив заперечення щодо розрахунку штрафних санкцій в частині безпідставності нарахування 3% річних в сумі 29,41 грн за 12 листопада 2025 року. 
Крім того, просив суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90 % у зв`язку зі складним фінансовим становищем. 

Обставини, встановлені судом

20 березня 2024 року між ТОВ «ФК «Ензифарм» та СТОВ імені Данила Галицького укладено договір поставки № 20/03/02-24Р (далі - договір (а.с.8-13)). 
Відповідно пункту 1.1. договору, постачальник (ТОВ «ФК «Ензифарм») зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених договором, поставити (передати) у власність біологічні препарати в кількості, асортименті та за ціною, зазначеною у специфікаціях на поставку товару, які є невід`ємною частиною договору, а покупець (СТОВ імені Данила Галицького) зобов`язувався своєчасно прийняти товар та оплатити його вартість в строк та на умовах, визначених даним договором. 
Відповідно до умов договору товар постачається партіями у кількості та асортименті згідно замовлень покупця, а умови, строк поставки, асортимент, кількість та вартість кожної партії визначаються у специфікаціях на поставку товару, які є невід`ємними частинами договору (пункти 1.2 та 2.1 договору).
26 квітня 2024 року сторони узгодили поставку в строк до 08 травня 2024 року партії товару в асортименті біопрепарат (соя), кількістю 60 кг, загальною вартістю 41 400,00 гривень, що підтверджується специфікацією № 2 (надалі також – специфікація, а.с.14). За умовами специфікації, доставка здійснюється перевізником «Нова Пошта».
03 травня 2024 року ТОВ «ФК «Ензифарм» перевізником «Нова Пошта» надіслало відповідачу відправлення з описом «добрива» в оціночній вартості 41 400,00 грн, а 06 травня 2024 року зазначене відправлення отримано СТОВ імені Данила Галицького, що підтверджується експрес-накладною поштового оператора «Нова пошта» №20400390135013 (а.с.16).
Відповідно до пункту 2.3. договору, датою поставки вважається дата підписання видаткової накладної уповноваженим представником покупця та/або дата, зазначена в товарно-супроводжувальних документах перевізника у відповідності з умовами поставки.
Сторонами взаємно підписано видаткову накладну від 03 травня 2024 року № 267 на 60 кг біопрепарату загальною вартістю 41 400,00 гривень, яка містить печатку та підпис представника покупця (а.с.15).
Відповідно до абз.2 пункту 3.11. договору, підписання представником покупця видаткової накладної та скріплення печаткою або штампом підпису представника покупця на видатковій накладній засвідчує належне виконання постачальником умов договору по поставці товару та засвідчує узгодження з покупцем асортименту, кількості, якості та вартості (ціни) товару у видатковій накладній.
Пункт 3.12. договору встановлює, що постачальник буде вважатися таким, який виконав зобов`язання з поставки товару, якщо він поставив товар в місце, зазначене в специфікації з усією супроводжувальною документацією, яка вимагається за чинним законодавством України та даним договором.
Відповідно до пункту 5.2 договору продавець проводить оплату товару на умовах та в строки , які зазначаються у специфікації.
За змістом специфікації, сторони узгодили порядок оплати у розмірі 100 відсотків вартості товару протягом трьох календарних днів з дня отримання товару, що доставляється перевізником «Нова пошта» за рахунок постачальника (а.с.14).
Докази оплати товару покупцем в матеріалах справи відсутні.
Пунктом 6.2. договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати товару згідно умов договору, покупець сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 10 % від вартості несвоєчасно оплаченої партії товару. 
В разі несвоєчасної оплати товару згідно умов договору (додаткової угоди та/або специфікацій) більше ніж 5 (п`ять) календарних днів, покупець також сплачує на користь постачальника пеню, яка обчислюється з 6 (шостого) дня прострочення оплати відповідної партії товару у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі – НБУ), що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати.
Судом встановлено, що позивач намагався вирішити спір у досудовому порядку, у зв`язку з чим 27 жовтня 2025 року звертався до відповідача з претензією про сплату заборгованості за договором (а.с.20-22, докази відправки претензії а.с.26).
СТОВ імені Данила Галицького надало відповідь на вищевказану досудову претензію з вих.№ 410/25 від 05 листопада 2025 року, у якій зобов`язалося погасити заборгованість за договором (а.с.23). 
Однак, станом на момент звернення до суду заборгованість не була погашена навіть частково, що не заперечується відповідачем (відзив, а.с.41-46).
У зв`зку з цим, позивач звернувся до суду про стягнення боргу в загальному розмірі 60 605,88 грн, з яких: 
- сума основного боргу в розмірі 41 400,00 грн;
- штраф в сумі 4 140,00 грн;
- інфляційні втрати за період з 07 травня 2024 року по 24 листопада 2025 року в розмірі 7 660,60 грн;
- пеня за період з 12 травня по 12 листопада 2024 року в сумі 5 478,15 грн;
- 3 % річних за період з 07 травня 2024 року по 24 листопада 2025 року в сумі 1 927,13 грн (а.с.17-19).

Оцінка суду

Відповідно до ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Аналізуючи встановлені обставини, суд зазначає, що згідно домовленості позивача та відповідача про поставку товару, між ними виникли взаємні цивільні права та обов`язки. Зокрема, ТОВ «ФК «Ензифарм» було зобов`язане передати у власність відповідача (покупця) біологічні препарати у кількості та асортименті, визначеному специфікацією, забезпечити встановлену договором ціну товару, поставити його у строки та у місце, погоджене сторонами, а також надати супровідні документи, необхідні для прийняття товару. СТОВ імені Данила Галицького, у свою чергу, зобов`язалося своєчасно прийняти товар у відповідності до узгодженого обсягу, асортименту, якості та оплатити його вартість у строки і на умовах, визначених договором та специфікацією. 
При цьому сторони погодили предмет поставки (біологічні препарати), кількість товару вагою 60 кг, його вартість – 41400,00 грн, порядок оплати та строк поставки – 08 травня 2024 року. Узгодження цих умов сторони підтвердили підписанням договору та специфікації, що свідчить про волевиявлення сторін щодо встановлення їхніх прав та обов`язків у межах договору.
На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами є правовідносинами, що виникли з договору поставки. 
Правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші тощо), є зобов`язанням (ст.509 ЦК України).
Правовий режим зазначених відносин визначається приписами ст.712 ЦК України, за змістом якої постачальник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання в підприємницьких цілях, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього визначену грошову суму.
Відтак, в межах розгляду даного спору суду належить перевірити та встановити стан фактичного виконання сторонами їх зустрічних договірних зобов`язань: підтвердження факту передачі та прийняття товару, визначення наявності заборгованості за договором, обґрунтованість та правильність нарахування позивачем штрафних санкцій, пені, інфляційних нарахувань та 3% річних, а також підставність заперечень відповідача щодо розміру штрафних санкцій.
Надаючи оцінку обставинам, які входять в предмет доказування, суд виходить з такого. 
Сторони спору не заперечують факт належного виконання ТОВ «ФК «Ензифарм» своїх зобов`язань за договором поставки. Ці обставини підтверджуються також і наявними в матеріалах справи доказами.
Зокрема, експрес-накладною перевізника підтверджується факт відправлення товару ТОВ «ФК «Ензифарм» 03 травня 2024 року та його отримання СТОВ імені Данила Галицького 06 травня 2024 року в узгоджений сторонами строк, який, за змістом специфікації №2, завершувався 08 травня 2024 року.
Крім того, сторони взаємно підписали видаткову накладну від 03 травня 2024 року №267 на 60 кг біопрепарату загальною вартістю 41 400,00 грн, що містить підпис та печатку представника покупця. Відтак, за умовами абз.2 пункту 3.11 договору поставки, таке підписання засвідчує належне виконання позивачем умов договору щодо поставки товару, в тому числі щодо асортименту, кількості, якості та ціни товару.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач виконав свої зобов`язання за договором поставки в межах погоджених строків і умов, що не лише визнається сторонами, але і підтверджується наявними доказами (специфікацією №2, експрес-накладною перевізника, видатковою накладною).
Суд констатує, що належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором поставки створило для покупця зустрічні обов`язки – прийняти та оплатити поставлений товар у встановлений строк.
Щодо обов`язку прийняття товару, то експрес-накладна перевізника підтверджує, що товар оціночною вартістю 41 400,00 грн фактично прийнято представником отримувача за адресою доставки у місті Новояворівську о 17:47 год 06 травня 2024 року, відтак, цей обов`язок відповідачем виконано.
В той же час, обов`язку щодо оплати прийнятого товару відповідач не виконав. 
Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що зобов`язання зі встановленим строком підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до умов пункту 5.2 договору та специфікації №2 сторони погодили, що виконання зустрічного обов`язку покупця щодо повної оплати поставленого товару має бути здійснене протягом трьох календарних днів з моменту його фактичного отримання, що встановлює конкретний строк виконання цього обов`язку.
Відтак, ураховуючи, що товар був фактично отриманий покупцем 06 травня 2024 року (а.с.16), суд дійшов висновку, що юридично значущою для виникнення зустрічного обов`язку з оплати є дата фактичного отримання товару покупцем - 06 травня 2024 року, що узгоджується з умовами договору.
Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок. 
На підставі зазначеної норми суд констатує, що перебіг строку щодо оплати товару розпочався з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок (дати фактичного отримання товару покупцем), тобто з 07 травня 2024 року (перший день триденного строку) і завершився 09 травня 2024 року включно (останній день триденного строку). 
Згідно з приписами ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк зобов`язання не виконав, на підставі вказаних норм закону з 10 травня 2024 року він визнається таким, що прострочив його виконання.
З урахуванням установлених обставин та наведених норм матеріального права, суд зазначає, що відповідач, будучи зобов`язаним здійснити повну оплату вартості поставленого товару у визначений договором строк, свого обов`язку не виконав, доказів сплати боргу матеріали справи не містять, а сам відповідач факт наявності основної заборгованості не заперечує.
Належне виконання позивачем зобов`язань з поставки товару, підтверджене сукупністю доказів, у поєднанні з невиконанням відповідачем зустрічного обов`язку з оплати у встановлений строк свідчить про порушення останнім грошового зобов`язання. Відтак, у відповідача виникла прострочена заборгованість у розмірі 41 400,00 грн.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення основної суми боргу є правомірними, обґрунтованими та підтвердженими належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.
За змістом ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
В умовах договору сторони передбачили наслідки порушення виконання зобов`язання.
Так, згідно договору (пункт 6.2.), у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченої партії товару. 
Позивач заявив вимогу про стягнення штрафу в сумі 4 140,00 грн, виходячи з вартості поставленого, але не оплаченого товару.
Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник зобов`язаний сплатити кредиторові у разі порушення зобов`язання, при цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, якщо інше не встановлено договором або законом.
З урахуванням встановленого судом факту прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з 10 травня 2024 року, наявні передбачені договором та законом підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді штрафу. Розмір заявленої до стягнення суми 4 140,00 грн відповідає погодженому сторонами способу її визначення (10 % від суми основного боргу 41 400,00 грн) та є арифметично правильним.
Обставин, які б свідчили про недійсність відповідної умови договору, її неспівмірність наслідкам порушення або наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності, матеріали справи не містять.
За таких обставин вимога позивача про стягнення штрафу в сумі 4 140,00 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Крім того, тим же положенням договору (пункт 6.2.) передбачено, що у разі несвоєчасної оплати товару згідно умов договору (додаткової угоди та/або специфікацій) більше ніж 5 (п`ять) календарних днів, покупець також сплачує на користь постачальника пеню, яка обчислюється з 6 (шостого) дня прострочення оплати відповідної партії товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати. 
Оскільки судом встановлено, що останнім днем належного виконання відповідачем грошового зобов`язання було 09 травня 2024 року включно, а з 10 травня 2024 року він вважається таким, що прострочив його виконання, перебіг строку прострочення розпочався саме з 10 травня 2024 року.
З урахуванням того, що п`ятиденний період прострочення сплив 14 травня 2024 року включно (10 травня — перший день прострочення, 14 травня — п`ятий), суд дійшов висновку, що відповідно до умов договору пеня підлягає нарахуванню з 15 травня 2024 року, тобто з шостого дня прострочення виконання грошового зобов`язання.
Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені в розмірі 5 478,15 грн за період з 12 травня по 12 листопада 2024 року включно, судом встановлено, що вказаний розрахунок здійснений позивачем арифметично невірно.
Так, позивач обчислює строк прострочення з 12 травня 2024 року. В той же час, умовами договору передбачено нарахування пені тільки з 6–го дня прострочення, яким є 15 травня 2024 року. 
Крім цього, ч.6 ст.232 Господарського кодексу України (далі – ГК України), чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
За умовами договору, зобов`язання з оплати мало бути виконане 09 травня 2024 року. Відтак, шестимісячний строк, передбачений ч.6 ст.232 ГК України, розпочинає свій відлік з наступного дня – 10 травня 2024 року і завершується 09 листопада 2024 року. 
Це зумовлено правилами обчислення строків. Перебіг строку, визначеного місяцями, починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок. Подією є день, коли зобов`язання мало бути виконано — 09 травня 2024 року. Відповідно, перебіг шестимісячного строку розпочинається з наступного дня, яким є 10 травня 2024 року і закінчується у відповідне число шостого місяця строку.
Суд констатує, що сторони, реалізуючи принцип свободи договору, взаємно погодили відтермінований механізм застосування відповідальності, встановивши, що перші п`ять календарних днів прострочення не тягнуть нарахування пені, а право на її обчислення виникає лише з шостого дня прострочення. Така умова визначає момент виникнення права на застосування санкції, однак не змінює законодавчо встановленого граничного строку її нарахування.
Разом з тим, максимальний строк нарахування штрафних санкцій обмежується шістьма місяцями саме від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а не від дня виникнення права на нарахування пені. Отже, договірна умова щодо початку обчислення пені з шостого дня прострочення не впливає на початок перебігу шестимісячного обмеження, встановленого законом. 
З огляду на викладене, пеня у даному випадку підлягає нарахуванню з 15 травня 2024 року (шостого дня прострочення) по 09 листопада 2024 року включно, тобто в межах шестимісячного строку, що обчислюється з 10 травня 2024 року як дня, наступного за днем, коли зобов`язання мало бути виконане.
Відтак, з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 5 298,30 грн.
Позовні вимоги про стягнення пені понад цей розмір визнаються судом необґрунтованими і такими, в задоволенні яких належить відмовити. 
Відповідач у відзиві на позов просив суд врахувати скрутне матеріальне становище та зменшити розмір неустойки на 90%.
Розглянувши зазначене клопотання, суд зазначає таке. 
Правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями ЦК України.
Частиною 3 ст.551 ЦК України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Верховний Суд у постанові від 29 травня 2023 року у справі №904/907/22 дійшов висновку, що норма ч.3 ст.551 ЦК України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: (1) якщо він значно перевищує розмір збитків, (2) наявність інших обставин, які мають істотне значення. Водночас, тлумачення ч.3 ст.551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Правовий аналіз зазначених статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків, враховує інтереси обох сторін.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми неустойки пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам справи. 
Так, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені, штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені, штрафу.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021року у справі №922/266/20).
Отже, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках. Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд зазначає, що жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували скрутне матеріальне становище відповідача або наявність обставин, що унеможливлювали своєчасне виконання ним грошового зобов`язання, останній не надав. Матеріали справи не містять документальних підтверджень недостатності коштів, фінансових труднощів або будь-яких інших виняткових обставин, які могли б обґрунтувати застосування положень ст.551 ЦК України щодо можливості зменшення розміру неустойки.
Натомість позивач, заперечуючи щодо зменшення розміру неустойки, надав інформацію з відкритих джерел про фінансові показники відповідача за 2024 рік, зокрема рівень його доходу, який значно перевищує розмір заборгованості за договором. Це ставить під сумнів наявність невідворотних фінансових перешкод для своєчасного виконання зобов`язання відповідачем.
Враховуючи припис ч.1 ст.3 ЦК України, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципів розумності, добросовісності та справедливості. Суд констатує, що застосування договірної неустойки у встановленому розмірі 10 % від основного боргу відповідає принципу пропорційності, оскільки сума штрафу (4 140,00 грн) є економічно співмірною з обсягом простроченого платежу (41 400,00 грн) та не є надмірно обтяжливою для відповідача, з огляду, в тому числі, на значну тривалість періоду прострочення.
Посилаючись на висновки постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі №911/2269/22, суд звертає увагу, що право суду зменшувати розмір неустойки реалізується лише у виняткових випадках, коли наявні належні докази, що свідчать про непропорційність наслідків порушення зобов`язання або наявність обставин, що виправдовують боржника. У даній справі таких підстав не встановлено, а всі обставини свідчать про повну відповідальність відповідача за невиконання грошового зобов`язання.
Крім того, зменшення неустойки не може суперечити завданню ст.230 ЦК України, а саме - стимулюванню належного виконання договірних зобов`язань. Надання відповідачу права на істотне зменшення штрафних санкцій (наприклад, на 90%) при відсутності будь-яких доказів фінансової неспроможності фактично позбавило б санкцію стимулюючого ефекту, що суперечить законодавчій меті застосування неустойки.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки є необґрунтованим. У сукупності встановлені обставини, надані докази та відсутність будь-яких належних заперечень підтверджують, що штраф у розмірі 4 140,00 грн та пеня у розмірі 5 298,30 грн відповідають умовам договору, закону та принципам розумності і справедливості, а тому підлягають стягненню у повному обсязі.
Щодо вимог позивача про стягнення 3 % річних у розмірі 1 927,13 грн та інфляційних втрат у сумі 7 660,60 грн з відповідача суд зазначає наступне.
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст.625 ЦК України. Зокрема, ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Слід зазначити, що виходячи з положень ст.625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.
Враховуючи вищенаведене, невиконання відповідачем грошового зобов`язання, суд вважає, що позивачем правомірно нараховувалися 3% річних. 
Водночас, дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних у розмірі 1 927,13 грн за період з 07 травня 2024 року по 24 листопада 2025 року, судом встановлено, що вказаний розрахунок 3% річних був здійснений позивачем арифметично неправильно та є невірним.
Як вже зазначалося судом раніше, строк прострочення виконання грошового зобов`язання за договором слід відраховувати, з 10 травня 2024 року, а не від 07 травня 2024 року. Отже вимоги про нарахування 3% річних за період з 07 по 09 травня 2024 року включно судом відхиляються.
Здійснивши перерахунок суми, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають стягненню 3% річних за період з 10 травня 2024 року по 24 листопада 2025 року включно у сумі 1 916,95 грн.
Індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язаннях і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року №62-97 також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або не знецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.
Зважаючи на викладене та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат у загальному розмірі 7 660,60 грн та встановлено, що інфляційне збільшення боргу в сумі 41400,00 грн за період з 10 травня 2024 року по 24 листопада 2025 року складає 7 856,84 грн.
У наданому позивачем розрахунку хоч і зазначено період, за який нараховуються інфляційні втрати з 10 травня 2024 року по 24 листопада 2025, однак, в обчисленнях цих втрат не враховано індекс інфляції у листопаді 2025 року.
Встановлена судом різниця між фактичним розміром інфляційного збільшення (7 856,84 грн) та заявленою до стягнення сумою (7 660,60 грн) зумовлена саме тим, що у поданому позивачем розрахунку не враховано індекс інфляції за листопад 2025 року, попри те, що період нарахування визначено до 24 листопада 2025 року. Саме неврахування відповідного щомісячного індексу спричинило арифметичну різницю між перевіреним судом та заявленим розрахунком.
Разом з тим, суд враховує принцип диспозитивності господарського процесу, відповідно до якого суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і не наділений правом виходити за їх межі чи присуджувати більше, ніж просить позивач. З огляду на те, що позивач заявив до стягнення інфляційні втрати саме у розмірі 7 660,60 грн, а вимог про їх збільшення не заявляв, суд не має правових підстав для присудження більшої суми, навіть якщо встановлений розрахунком розмір є більшим.
Таким чином, з урахуванням принципу диспозитивності та меж заявлених вимог, стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати у розмірі 7 660,60 грн як такі, що заявлені позивачем та підтверджені матеріалами справи.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з метою захисту свого майнового права, яке виникло з договору поставки та було порушене відповідачем шляхом невиконання грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару.
Право позивача на отримання грошових коштів у розмірі 41 400,00 грн як плати за належно поставлений та прийнятий товар є складовою його цивільного права вимоги, що випливає з укладеного між сторонами договору (ст.ст.11, 626, 712 ЦК України) та змісту зобов`язання у розумінні ст.509 ЦК України. Невиконання відповідачем цього обов`язку у встановлений строк призвело до порушення майнового права позивача, що і зумовило необхідність судового захисту відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України.
Обраний позивачем спосіб захисту є таким, що прямо передбачений законом та відповідає характеру порушеного права.
Стягнення основної суми боргу у розмірі 41 400,00 грн спрямоване на відновлення порушеного права позивача на отримання належної йому грошової суми за переданий товар, тобто фактично відновлює його майновий стан, який існував би у разі належного виконання відповідачем зобов`язання.
Стягнення штрафу та пені як різновидів неустойки ґрунтується на умовах договору та положеннях ст.ст.549, 550, 611 ЦК України і спрямоване на реалізацію відповідальності боржника за порушення зобов`язання, а також на забезпечення принципу невідворотності відповідальності та стимулювання належного виконання договірних обов`язків. Застосування неустойки у даному випадку є наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання та відповідає погодженому сторонами механізму розподілу ризиків порушення договору.
Стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст.625 ЦК України є самостійними способами захисту майнового права кредитора, які мають компенсаційний характер. 3 % річних компенсують кредитору втрати від користування боржником чужими грошовими коштами, а інфляційні втрати відшкодовують знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Застосування цих заходів забезпечує відновлення реальної вартості грошового зобов`язання та спрямоване на недопущення покладення на кредитора негативних наслідків прострочення.
Таким чином, сукупність заявлених позовних вимог узгоджується із передбаченими законом способами захисту цивільних прав, відповідає характеру допущеного порушення та є співмірною його наслідкам. Порушене право позивача на своєчасне отримання грошових коштів за поставлений товар підлягає судовому захисту, оскільки воно виникло з належно укладеного договору, підтверджене матеріалами справи, не спростоване відповідачем та відповідає загальним засадам цивільного законодавства — справедливості, добросовісності та розумності.
Відтак, обраний позивачем спосіб захисту є належним, ефективним та таким, що спрямований на повне відновлення його порушеного майнового права, у зв`язку з чим заявлені вимоги підлягають задоволенню у визначеному судом обсязі.
Перевіривши розрахунок, суд встановив доведеною заборгованість відповідача за основним боргом в сумі 41 400,00 грн, а також підставність та обґрунтованість для стягнення 4 140,00 грн штрафу, 5 298,30 грн - пені, 3% річних в сумі 1 916,95 грн та інфляційних втрати в сумі 7660, 60 грн. 
Отже загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 60 415,85 грн.

Судові витрати

У відповідності до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При зверненні до суду із позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 06 листопада 2025 року (а.с.6).
За п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Загальна сума заявлених позовних вимог становила 60 605,88 грн, тоді як за результатами розгляду справи судом задоволено вимоги у розмірі 60 415,85 грн. Таким чином, позовні вимоги задоволено на 99,686 % від заявленої суми.
З огляду на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 3 018,49 грн.
У решті сума судового збору покладається на позивача як така, що відповідає частині позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено.
Керуючись ст.ст.2, 3, 12, 13, 42, 46, 73-80, 123, 129, 233, 236-238, 240, 247-252 ГПК України, суд, -
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Ензифарм» до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького задовольнити частково.
2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (с. Віжомля, Яворівський р-н, Львівська обл., 81067; код ЄДРПОУ 03763282) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Ензифарм» (вул. Хлібозаводська, 3, м. Ладижин, Гайсинський р-н, Вінницька обл., 24321; код ЄДРПОУ 38023218) заборгованість у розмірі 60 415,85 грн (з яких: основного боргу 41 400,00 грн; штраф в сумі 4 140,00 грн, пеня в сумі 5 298,30 грн, 3% річних в сумі 1 916,95 грн та інфляційні втрати в сумі 7 660,60 грн ) та 3 018,49 грн судового збору.
3. У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
4. В решті суми судовий збір залишити за позивачем. 
5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано згідно ст.241 ГПК України.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.ст.253-259 ГПК України.
7. Видати наказ після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.327 ГПК України.
8. Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2026 року (з урахуванням часу перебування судді у відрядженні з 23 по 25 лютого 2026 року включно).

Суддя Бургарт Т.І.