ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
16 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №587/3119/24 
Номер провадження 22-ц/816/1792/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Щербаченко М. В. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Сізова Д. В. 
за участі секретаря судового засідання Чуприни В.І.,
учасників судового процесу:
представника позивачки Шабатіна Д.Є.,
представника відповідача Сукач Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом ШАБАТІНИМ Дмитром Євгеновичем, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року, ухваленого у складі судді Степаненка О.А. у місті Суми, повний текст якого виготовлено 23 лютого 2026 року, 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя та 
за позовом третьої особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про власності на будинок та визнання права власності на частину нерухомого майна,

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
У серпні 2024 року адвокат Шабатін Дмитро Євгенович в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить:
1) поділити майно, набуте за час спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_5 , визнавши за позивачкою право власності на:
частину автомобіля марки «Фольксваген гольф» д.н. НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 ; 
частину мотоцикла марки «Сенке» д.н. НОМЕР_3 , VIN код НОМЕР_4 ;
частину житлового будинку площею 167,6 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_5 , кадастровий номер 5924785000:03:005:1335 площею 0,05 га;
2) установити безкоштовний безстроковий земельний сервітут, надавши позивачці право проходу від АДРЕСА_1 до будинку площею 167,6 кв. м, який розташований на вказаній земельній ділянці.
Позов мотивований тим, що 27 листопада 2009 року сторони справи зареєстрували шлюб. За час перебування у шлюбі 16.10.2021 відповідач з дозволу позивачки за спільні кошти подружжя придбав мотоцикл марки «Сенке» з державним номером НОМЕР_3 , а 17.10.2023 – автомобіль марки «Фольксваген гольф» з державним номером НОМЕР_1 . Крім того, на земельній ділянці, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5924785000:03:005:1335, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,05 га, яка належить відповідачу в порядку спадкування за заповітом, подружжям за спільні кошти було побудовано новий будинок, який було уведено в експлуатацію шляхом реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією №ІУ161220902428 від 05.09.2022 та зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити майно подружжя, що і стало підставою для звернення до суду з указаним позовом.
Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , в якому просить визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 05.09.2022 року; визнати за ним право власності на 19/100 часток будинку АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень: житлова кімната «8» площею 15,1 кв. м, коридор «9» площею 3,5 кв. м, санвузол «10» площею 3,6 кв. м, кухня «11» площею 9,1 кв. м., загальною площею 31,3 кв. м, тераса літ. Л.
Вимоги мотивує тим, що спірний будинок Л-1 побудовано на земельній ділянці, яку ОСОБА_5 успадкував після смерті ОСОБА_7 . На земельній ділянці було 2 житлових будинки А-1 та Л-1. Свідоцтво про право на спадщину було видано ОСОБА_8 на будинок А-1, який був знесений. На самовільно збудований житловий будинок Л-1 свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Будівництво спірного будинку Л-1 розпочалося ще за життя спадкодавця ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кошти отримані після продажу ОСОБА_6 належної йому квартири в розмірі, еквівалентному 25 000 дол. США. Будівництво проводилось з урахуванням користування будинком двома співвласниками. Будівництво частини будинку, в якій проживає ОСОБА_6 завершено, а друга частина - недобудована та непридатна для проживання, ступінь готовності даної частини будинку становить 58%. На час здійснення будівництва позивачка проживала з ОСОБА_5 в належній їй квартирі. Вони не приймали участі у будівництві спірного будинку Л-1. ОСОБА_4 не довела, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Він був введений в експлуатацію шляхом реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією № ІУ161220902428 від 05.09.2022 та за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на новостворений об`єкт у реєстрі прав на нерухоме майно. 
Частиною будинку, будівництво якої завершено, користується ОСОБА_6 та саме він здійснював в ній всі оздоблювальні роботи за власні кошти.
У зв`язку з тим, що право власності на увесь самочинно збудований будинок зареєстровано за ОСОБА_5 , а позивачка ОСОБА_4 ставить питання про визнання за нею права власності на його частину, тому третя особа ОСОБА_6 вважає, що його право власності істотно порушується.
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіля марки Volkswagen Golf, з державним номером НОМЕР_1 , VIN код ТЗ: НОМЕР_2 ; на мотоцикла марки Senke, модель SK250-6, з державним номером НОМЕР_3 , VIN код ТЗ: НОМЕР_4 та право власності на 81/200 частину житлового будинку загальною площею 167,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовну заяву ОСОБА_6 задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на 19/100 частини будинку загальною площею 167,6 кв. м за за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з наступних приміщень площею 31,3 кв. м, а саме: житлова кімната «8» площею 15,1 кв.м, коридор «9» площею 3,5 кв.м, санвузол «10» площею 3,6 кв.м, кухня «11» площею 9,1 кв.м, тераса літ. «л». 
Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 , видане 05 вересня 1992 року на ім`я ОСОБА_5 .
Скасовано заходи забезпечення позову згідно ухвали Сумського районного суду Сумської області від 02.09.2024 року, вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в період шлюбу і за спільні кошти подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було придбано мотоцикл Senke, SK250-6, 2020 року випуску, та автомобіль Volkswagen Golf, 2009 року випуску, а тому зважаючи на презумпцію спільності власності подружжя ОСОБА_4 як дружина має право на частину указаних мотоцикла та автомобіля. Відповідач ОСОБА_5 не надав доказів того, що транспортні засоби набулась не за спільні кошти подружжя.
Стосовно спірного житлового будинку, суд вказав, що 19/100 частин указаного будинку загальною площею 31,3 кв. м. будувалася фактично за кошти ОСОБА_6 та планувалась для його проживання. За поясненнями третьої особи інша частина будинку планувалась для проживання сина з дружиною і будувалась за кошти подружжя, а також його особисті кошти. Те що будинок фактично складається з двох окремих частин за висновком суду першої інстанції вказує на те, що між сторонами під час будівництва існувала домовленість про створення спільної сумісної власності, за змістом якої ОСОБА_6 мала належати 19/100 частин будинку, а інша частина 81/100 частина є спільною сумісною власністю подружжя. 
На підставі викладеного суд першої інстанції у порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_4 право власності на 81/200 часток будинку та повністю задовольнив позов третьої особи ОСОБА_6 .
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
23 лютого 2026 року представник позивачки ОСОБА_4 адвокат Шабатін Д.Є. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення Сумського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року в частині визнання за позивачкою права власності на спірного будинку, в іншій частині рішення залишити без змін; зустрічний позов ОСОБА_6 залишити без задоволення; судові витрати покласти на відповідача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що спірний будинок було побудовано сторонами у період шлюбу сторін, дійшов неправильного висновку, що до указаних правовідносин між подружжям можна віднести і право третьої особи на свою частку, хоча це інші правовідносини між батьком і сином. Вважає, що вступ третьої особи у справу слід розцінювати як штучну спробу збільшити частку відповідача без будь-яких правових підстав. Щодо показань свідків з боку третьої особи, зазначає, що надані ними покази про фізичну допомогу батька під час будівництва будинку позивачкою не заперечувалися, але вона ставилася до цього як до допомоги батька сину, оскільки сторони перебували у шлюбі тривалий час.
Відповідач ОСОБА_5 також подав до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом неправильно встановлено обставини справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 81/200 частин спірного будинку, на частку автомобіля Volkswagen Golf і мотоцикла Senke, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову. Рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_5 не оскаржує.
Апеляційна скарга мотивована тим, що будівництво спірного будинку Л-1 відбулося у 2012 році за кошти, які належали його батьку ОСОБА_6 та здійснювалося його власними фізичними силами та фізичними силами його батька. Ними була повністю відбудована та облаштована частка, яка складає 19/100 часток всього будинку для можливості проживання в ній його батька. На 2012 рік будівництво не було завершено і в тому вигляді воно перебуває на цей час. Позивачка не надала доказів того, що нею або подружжям з 2009 по 2012 рік вкладались кошти на будівництво спірного будинку. Державна реєстрація нерухомого майна під час перебування сторонами у шлюбі не є способом набуття права власності на нього, це лише спосіб підтвердження факту набуття права власності на нерухоме майно.
Стосовно рішення суду про визнання за позивачкою права власності на транспортні засоби, зазначає, що з 2019 року він з ОСОБА_4 не проживає, вона проживає у Польщі, а відповідач живе у м.Суми, шлюб припинено, зустрічаються раз на рік. Транспортні засоби за твердження апелянта придбані у 2021 та у 2023 роках за його особисті кошти за час окремого проживання. Надані позивачкою 2 копії транзакцій коштів на його ім`я у розмірі 200 злотих у травні 2023 року не є доказом того, що вона вкладала кошти на їх придбання, ці перекази є коштами на оплату комунальних платежів. Транспортні засоби є неподільними речами, такий поділ обмежує право користування ними та зробить неможливим користування ними позивачкою, оскільки вона проживає у іншій країні. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 у квітні 2026 року подали відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в якому просять відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 19/100 часток будинку.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 27.11.2009 року (а.с.5).
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» за даними Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено, що рішенням Сумського районного суду Сумської області № 587/3151/24 від 20.09.2024 року, яке набрало законної сили 21 жовтня 2024 року, шлюб між сторонами розірвано.
У період шлюбу сторін справи 16 жовтня 2021 року було придбано мотоцикл Senke, SK250-6, 2020 року випускуз державним номером НОМЕР_3 , VIN код ТЗ: НОМЕР_4 , а 17 жовтня 2023 року - автомобіль Volkswagen Golf, 2009 року випускуз державним номером НОМЕР_1 , VIN код ТЗ: НОМЕР_2 (а.с.8).
Указані транспортні засоби були зареєстровані на праві власності за відповідачем ОСОБА_5 (а.с.8, 49, 65).
Крім того, під час шлюбу відповідач ОСОБА_5 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , набув право власності на житловий будинок літ. А-1 площею 61,8 кв. з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.108).
Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на указане нерухоме майно відповідач отримав 13 листопада 2021 року.
У цьому свідоцтві про право на спадщину за заповітом державним нотаріусом Блошенко В.І. зазначено, що на самовільно збудований житловий будинок Л-1 указане свідоцтво не видається.
Державним нотаріусом Блошенко В.І. як державним реєстратором 13 листопада 2021 року одночасно з видачею указаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності відповідача ОСОБА_5 на житловий будинок А-1 площею 61,8 кв.м., що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 5924785000:03:005:1335, за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.86).
За даними технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який складений 07 червня 2021 року за заявою відповідача, на земельній ділянці розташовані: житловий будинок А-1, прибудова «а», ганок а-1, житловий будинок Л-1, тераса «л», тераса «л1», погріб «п/г», навіс М, літній душ Н, огорожі № 1-3. 
У технічному паспорті також вказано, що житловий будинок А-1 споруджено у 1955 року, погріб п/г – 1969 році, прибудову «а» - 2000 року, а житловий будинок Л-1 та інші господарські будівлі – 2012 року. Відповідно до відмітки про проведене технічне обстеження установлено можливість надійної та безпечної експлуатації житлового будинку Л-1 (а.с.79-85).
Також у порядку спадкування за заповітом рішенням Сумського районного суду Сумської області від 13 липня 2022 року у справі №587/2769/21 за ОСОБА_5 визнано право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговуванням житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,05 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,22 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Спірний житловий будинок Л-1 площею 167,6 кв.м. був уведений в експлуатацію шляхом реєстрації 05 вересня 2022 року Декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією № IV161220902428, яка була подана ОСОБА_5 (а.с.177). 
Право власності відповідача на указаний житловий будинок Л-1 як на окремий об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
У справі, що переглядається, між сторонами існує спір щодо правового режиму спірного рухомого та нерухомого майна, набутого у шлюбі, який полягає в тому, що позивачка вважає все спірне майно спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач вважає, що все спірне майно є його особистою приватною власністю, яке не підлягає поділу між подружжям. Крім того, третя особа ОСОБА_6 заявив самостійні вимоги щодо спірного нерухомого майна, заявляючи, що має право власності на нього.
Указані спірні правовідносини, ураховуючи момент їх виникнення, регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). 
Позиція апеляційного суду щодо вимог позову ОСОБА_4 стосовно спірного житлового будинку Л-1 та доводів відповідача щодо відсутності режиму спільної сумісної власності стосовно указаного будинку
Відповідно до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
За приписами статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При цьому, згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю подружжя.
У справі, яка переглядається, апеляційним судом установлено, що станом на момент реєстрації 27.11.2009 шлюбу між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок А-1 з господарськими будівлями і спорудами належали на праві власності ОСОБА_7 .
За життя ОСОБА_7 на належній йому земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку поряд з житловим будинком А-1 почалось самочинне будівництво спірного житлового будинку Л-1 без попереднього отримання документа, який дає право на виконання будівельних робіт.
За даними технічного паспорту на будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 роком будівництва житлового будинку Л-1 указаний 2012 рік.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 власника указаного нерухомого майна ОСОБА_7 , чоловік позивачки відповідач у справі ОСОБА_5 набув у прядку спадкування за заповітом право власності і на земельну ділянку, і на житловий будинок А-1 з господарськими будівлями і спорудами, яке посвідчено Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 листопада 2021 року. 
На самочинно збудований спірний житловий будинок Л-1 свідоцтво державним нотаріусом не видано, а відомості про житловий будинок Л-1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину внесені як про складову частину головної речі - об`єкта нерухомого майна житлового будинку А-1 (а.с.86, том 1).
Викладене дає підстави для висновку про те, що спірний житловий будинок Л-1 є самочинним будівництвом і розташований на земельній ділянці, яка належала на момент забудови не подружжю, а ОСОБА_7 і у подальшому була набута чоловіком позивачки у період шлюбу у порядку спадкування за заповітом разом із розташованими на ній житловим будинком А-1 та господарськими будівлями і спорудами.
Отже, на підставі пункту 2 частини першої статті 57 СК України нерухоме майно, на яке відповідачу видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.11.2021 року та земельна ділянка, на якій воно розташоване, є особистою власністю ОСОБА_5 . 
Стосовно правових підстав задоволення вимог ОСОБА_4 про поділ як спільної сумісної власності спірного житлового будинку Л-1 спорудженого на успадкованій чоловіком позивачки земельній ділянці, апеляційний суд зазначає таке.
Позивачка як на підставу своїх вимог про поділ спірного житлового будинку Л-1 та визнання за нею права власності на 1/2 його частину у позовній посилалась на те, що «подружжям за спільні кошти у межах успадкованої відповідачем земельної ділянки було побудовано новий будинок площею 167,6 кв.м., який уведений в експлуатацію шляхом реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією 05.09.2022 та зареєстровано у реєстрі прав на нерухоме майно.
Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 263/15223/19 (провадження № 61-6847св21) вказано, що «аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Що стосується об`єкта незавершеного будівництва, то за визначенням частини третьої статті 331 ЦК України він за своєю суттю є сукупністю будівельних матеріалів, які також є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). З метою отримання можливості укладення цивільно-правових договорів (купівлі-продажу, застави тощо) щодо такого майна (сукупності будівельних матеріалів), тобто можливості набути відповідні цивільні права та обов`язки власника майна, забудовник вправі до завершення будівництва та досягнення його кінцевої мети у вигляді створення нерухомого майна здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, надавши органу державної реєстрації визначений законодавством перелік документів. Державна реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва не змінює особливого правового статусу такого об`єкта, визначеного частиною третьою статті 331 ЦК України, як сукупності будівельних матеріалів та обладнання, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно».
Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
У справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_5 02 вересня 2022 року, тобто після отримання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.11.2021 та набрання рішенням Сумського районного суду Сумської області від 13 липня 2022 року у справі №587/2769/21 про визнання за ним права власності у порядку спадкування за заповітом на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , подав на реєстрацію Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта за амністією (а.с.177-181, том 1).
Указана Декларація була зареєстрована 05.09.2022 Державною інспекцією архітектури та містобудування України за номером ІУ161220902428 стосовно спірного житлового будинку Л-1.
Як уже зазначалось апеляційним судом за даними наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про житловий будинок Л-1 внесені як про складову частину головної речі - об`єкта нерухомого майна житлового будинку А-1 (а.с.86).
Твердження сторін справи про те, що право власності ОСОБА_5 на спірний житловий будинок Л-1 як на окремий об`єкт нерухомого майна зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не доведено учасниками справи належними доказами, що ураховуючи приписи частини другої статті 331 ЦК України та правові позиції Верховного Суду щодо застосування цієї норми права виключає підстави для висновку про виникнення права власності на спірний житловий будинок Л-1 як на окремий новостворений об`єкт нерухомого майна, що як наслідок також виключає підстави для його поділу.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок створений спільно за домовленістю позивачки, відповідача та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 і може відповідно до статей 60, 61,70 СК України бути об`єктом поділу між подружжям не відповідає обставинам справи, ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм матеріального права, оскільки право власності на нього як на новостворений окремий об`єкт права власності в розумінні статті 331 ЦК України не виникло, він є складовою успадкованого ОСОБА_5 нерухомого майна, розташований на належній йому особисто земельній ділянці, які в силу приписів пункту 2 частини першої статті 57 СК України є його особистою приватною власністю.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Доводи позивачки ОСОБА_4 про те, що спірний житловий будинок побудовано за спільні кошти подружжя не підтверджуються належними та допустимими доказами. Указана позиція позивачки ґрунтується виключно на тому факті, що спорудження спірного житлового будинку Л-1 було здійснено у період шлюбу сторін справи, що не є достатньою підставою для віднесення його до об`єктів спільної власності подружжя, у тому числі з підстав визначених статтею 62 СК України.
Указана обставина будівництва спірного житлового будинку саме подружжям, про яку стверджує позивачка, заперечується відповідачем ОСОБА_5 у заявах по суті спору, в яких він заявляв, що спірний житловий будинок будував його батько за його власні кошти, у тому числі для власного проживання, а відповідач йому допомагав фізичною силою. Третя особа ОСОБА_6 у своїй позовній заяві посилався на те, що будівництво спірного будинку Л-1 розпочалось за життя спадкодавця ОСОБА_7 і проводилось за кошти отримані ОСОБА_6 від продажу належної йому квартири (а.с.32-34, том 1).
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 також заперечував факт належності житлового будинку Л-1 до спільної власності подружжя. 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
ОСОБА_4 не виконала процесуальний обов`язок, визначений статтями 12, 81 ЦПК України, не надала доказів будівництва спірного будинку, який є частиною успадкованого її чоловіком будинку садибного типу на успадкованій ним земельній ділянці за рахунок її трудових, грошових затрат (платіжні документи за період до спорудження будинку про придбання будівельних матеріалів, договір підряду, акти-приймання виконаних робіт тощо). Надані позивачкою докази здійснених переказів коштів протягом 2022-2024 років під час перебування нею за кордоном апеляційний суд не бере до уваги як докази на підтвердження будівництва спірного будинку за її кошти, ураховуючи здійснення їх після року спорудження будинку у 2012 році, відсутність у змісті переказів відомостей про призначення платежу та відсутність у більшості переказів відомостей про особу отримувача (129-150, том 1). 
Отже, позивачка не довела підстав виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно належне її чоловікові відповідно до статті 62 СК України. 
З огляду на викладене, помилковими є висновки суду першої інстанції в частині наявності підстав для визнання у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, за ОСОБА_4 на 81/200 часток будинку загальною площею 167,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Позиція апеляційного суду щодо вимог позову ОСОБА_4 про поділ спірних транспортних засобів та доводів відповідача щодо відсутності режиму спільної сумісної власності стосовно указаного рухомого майна
Як установлено апеляційним судом у період шлюбу сторін справи 16 жовтня 2021 року було придбано мотоцикл Senke, SK250-6, 2020 року випуску з державним номером НОМЕР_3 , VIN код ТЗ: НОМЕР_4 , а 17 жовтня 2023 року - автомобіль Volkswagen Golf, 2009 року випуску з державним номером НОМЕР_1 , VIN код ТЗ: НОМЕР_2 (а.с.8).
Указані транспортні засоби були зареєстровані на праві власності за відповідачем ОСОБА_5 (а.с.8, 49, 65).
Отже, установлені обставини вказують на те, що чоловіком позивачки за час шлюбу були придбані спірний автомобіль та мотоцикл. 
Суд першої інстанції, вирішуючи вимоги ОСОБА_4 дійшов висновку про те, що указані транспортні засоби є спільною сумісною власністю сторін справи, а тому підлягають поділу відповідно до статті 60 СК України, а відповідач ОСОБА_5 всупереч положенням статей 12, 81 ЦПК України не надав доказів, що транспортні засоби придбавались за спільні сумісні кошти подружжя. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками місцевого суду зважаючи на такі мотиви.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 СК України).
Статтею 60 СК установлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).
Надані відповідачем ОСОБА_5 докази на спростування презумпції спільності права власності подружжя правильно оцінені судом першої інстанції як такі, що не підтверджують придбання транспортних засобів відповідачем за особисті кошти. Зокрема, надана суду відповідачем копія розписки від 02.09.2023 року про отримання ним в борг від ОСОБА_9 8000 доларів США (а.с. 156, 157 том 1) складена після придбання 16.10.2021 спірного мотоцикла. 
У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 754/9261/24 Верховний Суд зробив такий висновок: «Досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим».
З урахуванням указаного висновку апеляційний суд відхиляє розписку від 02.09.2023 року як доказ спростування презумпції спільності права власності сторін справи на спірний автомобіль. 
Посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що транспортні засоби були придбані у період окремого проживання сторін справи апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на мотоцикл та автомобіль, оскільки шлюб між подружжям на час їх придбання не був розірваний, а режим окремого проживання подружжя на підставі статті 119 СК України не був установлений судом. Сам по собі факт окремого проживання дружини та чоловіка, які перебували в зареєстрованому шлюбі не припиняє їхніх взаємних прав та обов`язків як подружжя, передбачених законодавством.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині поділу спірних транспортних засобів як спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_4 права часткової власності на них є законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_5 про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині задоволенню не підлягають. 
Позиція апеляційного суду щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 в частині вирішення позову третьої особи ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на 19/100 частини житлового будинку Л-1 та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції повністю задовольнив позов третьої особи ОСОБА_6 : 1) судом визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 05.09.1992 року; 2) визнано за ОСОБА_6 право власності на 19/100 часток будинку АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень: житлова кімната «8» площею 15,1 кв. м, коридор «9» площею 3,5 кв. м, санвузол «10» площею 3,6 кв. м, кухня «11» площею 9,1 кв. м., загальною площею 31,3 кв. м, тераса літ. Л.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції всупереч приписам статті 265 ЦПК не навів мотивів та правових підстав визнання частково недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 05.09.1992 року. 
Ні до позову, ні в ході розгляду справи судом першої інстанції по суті ОСОБА_6 не надав до матеріалів справи оригінал чи засвідчену належним чином копію оспорюваного ним свідоцтва від 05.09.2022 року або доказів існування такого правовстановлюючого документа.
Суд першої інстанції, не встановивши факт видачі на ім`я ОСОБА_5 оспорюваного свідоцтва від 05.09.2022 року та не зазначивши у рішенні мотивів про порушення внаслідок видачі оспорюваного свідоцтва прав чи законних інтересів ОСОБА_6 , ухвалив рішення про визнання його частково недійсним, яке не відповідає вимогам законності та обґрунтованості через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_6 права власності на 19/100 часток будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на показання свідків, висновок будівельно-технічної експертизи № 1828 та пояснення самого ОСОБА_6 про нібито наявну домовленість між ним та подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про створення спільної часткової власності.
При цьому суд першої інстанції не навів норм матеріального права, які дають підстави визнати за ОСОБА_6 права спільної часткової власності на спірний житловий будинок Л-1.
Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Частинами 1-3 статті 357 ЦК України встановлено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Як уже зазначено апеляційним судом, спірний будинок Л-1 був самочинно побудований на земельній ділянці належній ОСОБА_7 , яка після його смерті у 2012 році була успадкована за заповітом відповідачем ОСОБА_5 , який як власник земельної ділянки та інших успадкованих ним будівель вчинив дії з уведення спірного житлового будинку в експлуатацію за амністією шляхом подання на реєстрацію відповідної декларації.
Висновок будівельно-технічної експертизи № 1828, на який в обґрунтування розміру частки на спірний будинок посилається ОСОБА_6 та місцевий суд в оскаржуваному рішенні не є доказом будівництва спірного житлового будинку за кошти ОСОБА_6 та доказом, який підтверджує належність його останньому на праві власності (а.с.70-98, том 1). Під час проведення указаної експертизи вирішувались технічні питання щодо ступеню готовності будинку та варіантів виділу в натурі його частину відповідно до сформованого порядку користування, що не є обставинами, які належать до предмета доказування у цій справі.
Те, що ОСОБА_6 фактично користується певною частиною спірного житлового будинку Л-1, який не поділений в натурі на окремі об`єкти нерухомого майна, не будучи його співвласником, не є підставою для визнання за ним права власності на відповідні окремі його приміщення, які складають 19/100 частин спірного будинку. 
Отже, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин, з нормами матеріального права, які їх регулюють, не повно з`ясував обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення про задоволення вимог ОСОБА_6 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 2 та 4 частина першої статті 376 ЦПК України). 
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення на підставі пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно скасувати в частині вимог позову ОСОБА_4 про поділ житлового будинку та позову ОСОБА_6 та ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні. 
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційним судом частково скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення необхідно змінити розподіл судових витрат. 
Позовні вимоги ОСОБА_4 , виходячи з вартості транспортних засобів та частки у праві власності на яку визнано за нею рішенням суду (118250 грн 00 коп.), з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1182 грн 50 коп. (118250 грн. 00 коп. х 1%) компенсації судового збору.
Оскільки позов ОСОБА_6 залишено без задоволення понесені ним в суді першої інстанції судові витрати покладаються на нього.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених учасниками справи в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд зазначає таке.
Ураховуючи, що апеляційні скарги задоволено частково, пропорційно задоволеним вимогами на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_6 слід стягнути 3633 грн 60 коп. (3028 грн. х 0,4 х 2 х 150 %), а з ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_5 2430 грн 00 коп. (162 000 грн 00 коп. х 1% х 150 %).
Керуючись вимогами статей 141, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом ШАБАТІНИМ Дмитром Євгеновичем, та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ житлового будинку і позову ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 в частині поділу житлового будинку залишити без задоволення.
Позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 23 січня 2026 року змінити в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 1182 гривні 50 копійок.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3633 гривні 60 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2430 гривень. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 21 квітня 2026 року.

Головуючий   	М. В. Щербаченко	

Судді О. І. Собина 

Д. В. Сізов