ПОСТАНОВА 
Іменем України

22 квітня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 401/413/26
провадження № 22-ц/4809/964/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Письменного О. А., Чельник О. І.,
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи – Виконавчий комітет Світловодської міської ради, Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Клочко Галини Валентинівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2026 року у складі судді Волошиної Н. Л. і
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст вимог заяви

В лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою та просила встановити факт реєстрації 06.11.2002 Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації, за реєстровим № 348 права власності відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування квартири від 16 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н. І.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 16.10.2002, посвідченого приватним нотаріусом Сердюк Н. І. Сєвєродонецького міського нотаріального округу. 
Право власності на квартиру було зареєстровано Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації 06.11.2002 за реєстровим № 348, що підтверджується реєстраційним написом БТІ на зворотному боці договору дарування, а також технічним паспортом та домовою книгою. 
Оскільки право власності було набуте до запровадження з 01.01.2013 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про нього не були внесені до цього реєстру, а зберігалися на паперових носіях у БТІ. 
Для реалізації своїх прав власника, зокрема можливості розпорядження квартирою, оформлення правочинів або отримання у майбутньому компенсації за знищене чи пошкоджене житло, ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав, однак державним реєстратором було відмовлено у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що архівні документи КП «Сіверськодонецьке бюро технічної інвентаризації» не були вивезені з тимчасово окупованої території міста Сіверськодонецька, унаслідок чого неможливо отримати необхідну інформацію для підтвердження факту проведення реєстрації права власності. 
Державний реєстратор позбавлений можливості перевірити відомості про реєстрацію права власності, а заявник не має можливості самостійно отримати відповідні архівні документи через окупацію території. 
Оскільки інших способів підтвердити факт проведення державної реєстрації права власності та надалі здійснити реєстрацію права у Державному реєстрі речових прав немає, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідною заявою.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2026 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту реєстрації права власності на квартиру, заінтересовані особи: Виконавчий комітет Світловодської міської ради, Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що заявниця фактично просить не лише встановити факт реєстрації права власності, а підтвердити своє право власності на квартиру, що є спором про право. 
Суд першої інстанції зазначив, що такі вимоги не розглядаються в порядку окремого провадження, оскільки для захисту права власності законом передбачено інший спосіб — подання позову про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Клочко Г. В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково відмовив у відкритті провадження, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясував обставини справи. 
ОСОБА_1 звернулася до суду не з вимогою про визнання права власності на квартиру, а з проханням встановити факт реєстрації права власності, здійсненої 06.11.2002 Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 348 на підставі договору дарування квартири. 
Право власності заявниці підтверджується наявними оригіналами правовстановлюючих документів, зокрема договором дарування, технічним паспортом та реєстраційним написом БТІ, тому спір про право відсутній, а нерухоме майно не є спірним. 
Проблема полягає виключно у неможливості державного реєстратора перевірити відомості про проведену раніше реєстрацію через те, що архіви КП «Сіверськодонецьке БТІ» залишилися на тимчасово окупованій території України та не були вивезені, а в електронних реєстрах така інформація відсутня. Саме тому заявниця позбавлена можливості внести відомості до Державного реєстру речових прав та реалізувати свої права власника. 
Суд першої інстанції безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду у справі № 201/9106/24, оскільки у тій справі йшлося про втрату правовстановлюючих документів, тоді як у даній справі оригінали документів наявні, а проблема полягає лише у неможливості підтвердження архівної реєстрації БТІ. 
Встановлення такого факту має юридичне значення, оскільки без цього неможливо провести державну реєстрацію права власності в ДРРП, а іншого позасудового способу підтвердити цей факт не існує. 

Відзиви на апеляційну скаргу

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронних документів.
Від адвоката Клочко Г. В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи без участі заявника та її представника.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.
За змістом ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи, що учасники справи в судове засідання, призначене на 12 годину 30 хвилин 20 квітня 2026 року, не з`явились, датою ухвалення рішення є дата складення повного тексту.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64 Конституції України).
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997 у справі за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України визначено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
За частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 443/398/15-ц (провадження № 61-15275св21).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Отже, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли провадження у справі вже відкрито - закриває провадження в ній.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяв про встановлення факту, що має юридичне значення у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
У своїй заяві ОСОБА_2 зазначала, що тимчасова окупація м. Енергодар Запорізької області виключає можливість підтвердження реєстрації права власності на квартиру заявниці шляхом надіслання запиту до БТІ. ОСОБА_2 також зазначала, що є єдиним власником квартири, але не може належним чином реалізувати свої законні права у зв`язку з відсутністю відомостей про її право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести відомості до реєстру. Метою заяви вказувала можливість упорядкування документів на право власності відповідно до чинного законодавства з метою отримання в майбутньому компенсації за зруйноване житло.
Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 посилалась на те, що архівні документи КП «Сіверськодонецьке бюро технічної інвентаризації» не були вивезені з тимчасово окупованої території міста Сіверськодонецька, унаслідок чого неможливо отримати необхідну інформацію для підтвердження факту проведення реєстрації права власності (а. с. 3-8).
Аналіз поданої ОСОБА_1 заяви свідчить, що встановлення факту реєстрації права власності заявниці безпосередньо спрямоване не лише на підтвердження окремої архівної обставини, а на подальше набуття можливості повноцінно реалізовувати правомочності власника щодо спірного нерухомого майна, зокрема здійснювати розпорядження квартирою, оформлювати правочини, а також у майбутньому претендувати на компенсацію за знищене чи пошкоджене житло. Тобто наслідком задоволення заяви фактично буде судове підтвердження належності заявниці права власності на квартиру, що за своєю правовою природою виходить за межі окремого провадження та стосується саме захисту речового права.
З огляду на те що йдеться про правовідносини, що стосуються права власності та повноважень власника, цілком очевидно, що закон, який регулює спірні правовідносини, є не процесуальним, а матеріальним.
У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом статті 392 ЦК України можна дійти висновку, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що за змістом статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (див. постанови від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 та від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19).
Аналогічного висновку дійшов у своїй постанові Верховний Суд у справі № 201/9106/24 від 02 квітня 2025 року.
Результат аналізу наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка є власником/володільцем нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, оригінали правовстановлювальних документів на яке було втрачено, має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження відповідно до статті 392 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регулює спірні правовідносини.
Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявниця, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки є порядок захисту порушеного права, а саме звернення до суду в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви (стаття 392 ЦК України), а не заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що фактично заявниця шляхом звернення до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження, завила вимогу про визнання за нею права власності на квартиру, тому така вимога має розглядатися у позовному провадженні. Оскільки є порядок захисту порушеного права, а саме звернення до суду в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви, а не заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 звернулася не з вимогою про визнання права власності, а лише з проханням встановити факт реєстрації права власності, не заслуговують на увагу суду, оскільки встановлення такого факту безпосередньо спрямоване на підтвердження та реалізацію права власності на квартиру. Метою звернення є подальше внесення відомостей до Державного реєстру речових прав, можливість розпорядження майном та отримання компенсації за пошкоджене чи знищене житло, а отже фактично йдеться про судове підтвердження належності права власності, що має вирішуватися у позовному провадженні.
Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що право власності підтверджується оригіналами правовстановлюючих документів, а тому спір про право відсутній, також не спростовує висновків суду першої інстанції. 
Зокрема, відсутність формального спору з іншими особами сама по собі не є підставою для розгляду справи в порядку окремого провадження, якщо встановлення факту пов`язане з необхідністю підтвердження або захисту речового права. 
У даному випадку саме реалізація права власності та внесення відповідних відомостей до державного реєстру свідчать про наявність правовідносин, що підлягають вирішенню в порядку позовного провадження.
Доводи апеляційної скарги про те, що проблема полягає виключно у неможливості державного реєстратора перевірити відомості через знаходження архівів БТІ на тимчасово окупованій території України, не змінює правової природи заявлених вимог. Неможливість отримання архівних документів не змінює того, що результатом звернення до суду має стати підтвердження права власності на нерухоме майно, а не лише встановлення технічного факту. Саме тому належним способом захисту є звернення з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України.
Посилання апелянта на безпідставність застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду у справі № 201/9106/24 є необґрунтованим. Хоча у зазначеній справі підставою звернення була втрата правовстановлюючих документів, правовий висновок Верховного Суду стосується загального підходу до розмежування окремого та позовного провадження у справах, де фактично вирішується питання підтвердження права власності. Визначальним є не конкретна причина неможливості підтвердження права, а те, що заявник прагне отримати судове підтвердження вже набутого права власності.
Не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, доводи заявника на те, що встановлення факту має юридичне значення, оскільки без цього неможливо провести державну реєстрацію права власності, оскільки саме юридичне значення такого факту та його спрямованість на підтвердження права власності свідчать про необхідність застосування позовного способу захисту. 
Оскільки чинним законодавством передбачено інший судовий порядок захисту порушеного права — звернення з позовом про визнання права власності, підстав для розгляду справи в порядку окремого провадження не існує.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, ухвала суду першої інстанції без змін, а остаточного рішення у справі не ухвалено, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Клочко Галини Валентинівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді        О. А. Письменний

О. І. Чельник