ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2026	м. Дніпро	Справа № 904/7350/25	

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Іванової Т.В.
за участю секретаря судового засідання Давидової Є.О.
та представників:
від позивача: Сандуляк П.І. (в режимі відеоконференції)
від відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу
за позовом Державної установи "Інститут судової психіатрії та судової медицини Міністерства охорони здоров`я України" (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 103-А; ідентифікаційний код 04803492)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" (51400, Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Соборна, будинок 99; ідентифікаційний код 44604267)
про стягнення грошових коштів за неотриманий товар у сумі 58 140,00 грн

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1. Стислий виклад позиції позивача

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю товарів №123П від 25.12.2023 в частині повної та своєчасної поставки товару.
Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором виконав належним чином, здійснивши попередню оплату відповідно до видаткової накладної від 25.12.2023 №0001/0000327 на загальну суму 66 300,00 грн. Водночас відповідач здійснив часткову поставку товару, а саме поставив 160 літрів дизельного пального.
У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку щодо поставки товару в повному обсязі та неможливістю використання довірчих документів (талонів), позивач вважає, що у нього виникло право на повернення вартості непоставленого товару, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 58 140,00 грн.

2. Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому статтею 165 Господарського процесуального кодексу України.

З приводу дотримання судом прав відповідача під час розгляду даної справи слід зазначити таке.
Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Частиною 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Відповідно до відповіді про наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС №29525950 від 26.12.2025 судом було з`ясовано, що відповідач має зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (а.с. 26).
Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду від 26.12.2025 була надіслана судом в Електронний кабінет відповідача в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, на підтвердження чого до матеріалів справи було долучено Довідку про доставку електронного листа (а.с. 37), якою підтверджується, що ухвала суду від 26.12.2025 була доставлена до Електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" - 26.12.2025 о 14:00 год.
За змістом частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:
1) день вручення судового рішення під розписку;
2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи;
3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;
4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Отже, з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, 26.12.2025 відповідач отримав ухвалу суду від 26.12.2025.
Відповідно до відповіді № 2183482 від 26.12.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 31-32) вбачається, що місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" є: 51400, Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Соборна, будинок 99.
Так, з метою належного повідомлення відповідача про обставини даної справи, господарським судом здійснено поштове направлення ухвали суду від 26.12.2025 відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Тенегія" (ідентифікаційний код 44604267) за адресою: 51400, Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Соборна, будинок 99, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Однак вказана поштова кореспонденція, надіслана на юридичну адресу відповідача, повернулася на адресу господарського суду. Відповідно до відстеження трекінгу поштового відправлення R067070896823 (а.с. 126), яким було направлено вищевказану ухвалу суду, на сайті Акціонерного товариства "Укрпошта" (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) встановлено, що причина повернення – "одержувач відсутній за вказаною адресою". Дата повернення 31.12.2025.
Господарський суд зазначає, що у разі, якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.
Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.
Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.
За таких обставин можна дійти висновку, що невручення ухвали суду відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю офіційною (юридичною) адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
При цьому до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.
Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.
Частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.
Також суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.
Так, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, ухвалу господарського суду від 26.12.2025 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/132930748) надіслано судом 26.12.2025, зареєстровано в реєстрі 26.12.2025 та забезпечено надання загального доступу 29.12.2025, тобто завчасно. За таких обставин у відповідача були всі необхідні дані для пошуку та відстеження руху справи та поданими у ній заявами по суті справи, і, відповідно, реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела - у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Так, ухвалою суду від 26.12.2025, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Враховуючи встановлену судом вище дату отримання ухвали суду відповідачем (26.12.2025), граничним строком, з урахуванням частин 1, 2, 4 статті 116 Господарського процесуального кодексу України, для подання відзиву на позовну заяву було 12.01.2026.
Судом враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.
Отже, станом на дату закриття підготовчого провадження у справі строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.
Слід зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).
Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.
Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.
Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись за рахунок порушення права позивача на розумність строків розгляду справи судом (на своєчасне вирішення спору судом), що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2025, не скористався правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

ІІ. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання

До суду 25.12.2025 надійшла позовна заява Державної установи "Інститут судової психіатрії та судової медицини Міністерства охорони здоров`я України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" про зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.12.2025 справу №904/7350/25 передано на розгляд судді Івановій Т.В.
Ухвалою господарського суду від 26.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 22.01.2026.
Ухвалою господарського суду від 22.01.2026 відкладено підготовче судове засідання у справі на 29.01.2026.
Ухвалою суду від 29.01.2026 оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні. Повідомлено учасників справи, що продовження підготовчого судового засідання відбудеться 17.02.2026 о 12:30 год.
До господарського суду 16.02.2026 від представника позивача надійшла заява (вх. суду №7131/26 від 16.02.2026) про зміну предмета позову.
Ухвалою суду від 17.02.2026 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, а саме: по 26.03.2026 включно. Призначено підготовче судове засідання у справі на 11.03.2026 о 16:15 год.
Ухвалою господарського суду від 18.02.2026 задоволено заяву представника позивача (вх. суду №7131/26 від 16.02.2026) про зміну предмета позову. Визначено предметом позову у справі вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за неотриманий товар у сумі 58 140,00 грн та судовий збір у сумі 3 328,00 грн.
Ухвалою господарського суду від 11.03.2026 відкладено підготовче судове засідання у справі на 19.03.2026 об 11:45 год.
Ухвалою суду від 19.03.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні на 16.04.2026 о 12:30 год.
16.04.2026 від представника позивача надійшло клопотання (вх. суду №18490/26 від 16.04.2026), якою повідомлено суд про зміну найменування позивача, а саме: державна установа "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" перейменовано на державну установу "Інститут судової психіатрії та судової медицини Міністерства охорони здоров`я України", проте належних доказів не надано.
Ухвалою господарського суду від 16.04.2026 відкладено судове засідання в межах розумного строку до 22.04.2026 о 12:30 год.
До господарського 21.04.2026 від представника позивача надійшло клопотання (вх. суду №19098/26 від 21.04.2026) про долучення доказів перейменування позивача до матеріалів справи.
Ухвалою господарського суду від 22.04.2026 змінено у справі №904/7350/25 найменування позивача з Державної установи "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" на Державна установа "Інститут судової психіатрії та судової медицини Міністерства охорони здоров`я України" (ідентифікаційний код 04803492).
У призначене на 22.04.2026 судове засідання з розгляду справи по суті з`явився повноважний представник позивача. Представник відповідача у вказане судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання сторони повідомлені належним чином.
У вказаному судовому засіданні 22.04.2026 за наслідками розгляду справи оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо повної та своєчасної поставки товару (палива) за договором № 123П від 25.12.2023. Відповідачем не забезпечено фактичну можливість реалізації частини попередньо оплаченого товару, що призвело до порушення умов договору та необхідності повернення коштів за непоставлений товар.
Перелік обставин, які є предметом доказування у справі:
(1) Факт укладення договору між сторонами, його умови.
(2) Факт виконання позивачем своїх зобов`язань щодо оплати товару.
(3) Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо повної та своєчасної поставки товару.

1. Укладення та умови договору

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2023 між Державною установою "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" (назву якого в подальшому було змінено на Державна установа "Інститут судової психіатрії та судової медицини Міністерства охорони здоров`я України"), як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тенегія", як продавцем, укладено договір про закупівлю товарів № 123 П (надалі - договір, а.с. 7-10).
Відповідно до пункту 1.1. договору, продавець зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений в цьому договорі (ДК 021:2015, код 09134200-9 дизельне паливо (талони) далі товар, а покупець – прийняти і оплатити такий товар в порядку та на умовах, вказаних у цьому договорі та додатках (додаткових договорах) до нього. Продавець зобов`язується забезпечити збереження придбаного покупцем у продавця товару, а покупець зобов`язується своєчасно отримати товар зі зберіганням згідно умов вказаних у цьому договорі та додатках (додаткових договорах) до нього.
Товаром за цим договором є: дизельне паливо (талони) у кількості 1 300,00 літрів. Ціна, грн з ПДВ 51,00. Вартість, грн з ПДВ 66 300,00 (пункт 1.2. договору).
Пунктом 1.3. договору передбачено технічні характеристики товару: дизельне паливо - талони; літраж талонів - 10 або 20 літрів; термін дії талонів - безстрокові або термін дії талонів повинен бути не менше одного року з дати підписання видаткової накладної з обов`язковою умовою пролонгації терміну дії невикористаних талонів.
Покупець при поставці партії товару передає покупцю супровідну документацію (видаткову накладну) на товар. Покупець має право не приймати товар у випадку ненадання документів на товар (пункт 2.4. договору).
Згідно пункту 3.1. договору сума цього договору становить 66 300,00 грн в тому числі ПДВ 11 050,00 грн. В ціну товарів включається вартість послуг зберігання товару, податок на додану вартість та інші обов`язкові платежі згідно з чинним законодавством. Загальна сума цього договору складається з вартості усіх товарів, що були передані (надані) покупцю на підставі цього договору.
Відповідно до пункту 4.1. договору розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем сум згідно наданого продавцем рахунку на оплату товару (далі – рахунок) та підписаної сторонами видаткової накладної.
Покупець зобов`язується повністю оплатити вартість переданого у його власність (поставленого) товару протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної на переданий у власність (поставлений) товар, шляхом перерахування грошових коштів на банківський поточний рахунок продавця, вказаний в цьому договорі (пункт 4.2. договору).
Моментом здійснення покупцем оплати вважається момент надходження грошових коштів на поточний рахунок продавця (пункт 4.3. договору).
Пунктами 5.1., 5.2. договору визначено строк (термін) поставки (передачі) товарів: товари поставляються за цим договором протягом 5 робочих днів з дати його підписання. Право власності на товар та усі ризики пошкодження чи втрати товару переходять від продавця до покупця у момент підписання сторонами видаткових накладних. Датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткових накладних.
Відповідно до пункту 5.3. договору продавець зобов`язаний забезпечити зберігання придбаного покупцем товару протягом терміну дії талонів з дати поставки (далі - строк зберігання). Видача товару зі зберігання здійснюється на АЗС (автозаправні станції) згідно переліку АЗС, який доводиться до відома покупця шляхом розміщення та оновлення (змінюється в односторонньому порядку) продавцем на ВЕБ-сайті продавця або шляхом надання покупцю в письмовій формі актуального переліку, чинного на дату вимоги.
Також відповідно до пункту 5.4. договору видача товарів покупцю зі зберігання здійснюється до закінчення строку зберігання, лише після повної оплати вартості переданого покупцю товару, за умови фактичної наявності товарів на АЗС на момент звернення покупця, шляхом заправки через паливозаправні колонки в паливний бак автотранспортних засобів або в тару покупця, згідно вимог законодавства.
Для отримання товарів зі зберігання, покупець зобов`язаний пред`явити відповідні документи, технічні засоби, що підтверджують право на отримання товару. Умови отримання/пред`явлення покупцем вказаних документів, технічних засобів, що підтверджують право покупця на отримання товару зі зберігання, умови видачі/припинення видачі товарів зі зберігання узгоджуються сторонами у додатках (додаткових договорах) до цього договору (пункт 5.5. договору).
Згідно пункту 5.6. договору покупець зобов`язується отримати товар зі зберігання протягом строку зберігання, який визначений цим договором.
У випадку неотримання покупцем зі зберігання товарів протягом строку зберігання продавець має право вимагати повернення (у власність продавця) таких товарів, а покупець зобов`язаний повернути такі товари. Повернення товару здійснюється шляхом підписання сторонами відповідної видаткової накладної на повернення товару. Якщо повернуті продавцю товари були оплачені покупцем, продавець повертає покупцю оплачені за товар кошти. Право власності на товар переходить від покупця до продавця з дати підписання накладної на повернення товару (пункт 5.8. договору). 
Підпунктами 6.3.1., 6.3.2. пункту 6.3. договору передбачено, що продавець зобов`язаний забезпечити поставку товарів у строки встановлені цим договором. Забезпечити видачу товарів зі зберігання у строки та в порядку, встановлені цим договором, додатками (додатковими договорами) до цього договору.
Договір набирає чинності з дати його укладення (підписання) сторонами та діє до 31 грудня 2023 року, а в частині виконання грошових зобов`язань за цим договором – до моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх грошових зобов`язань за цим договором (пункт 10.1. договору). 
Сторони підтверджують, що при укладенні цього договору, вони досягли згоди, щодо всіх істотних умов договору (викладені в розділі 1-5 договору) та інших умов договору (пункт 11.1. договору).
Судом встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.
У матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним даного договору чи визнання неукладеним в певній частині. Також відсутні докази про розірвання такого договору.

2. Виконання позивачем договірних зобов`язань

Відповідно до матеріалів справи, позивачем згідно з умовами договору здійснено оплату товару (пального) на суму у загальному розмірі 66 300,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2758 від 26.12.2023 (а.с. 12).

3. Неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо повної та своєчасної поставки товару.

На виконання умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Тенегія" поставило на адресу позивача скретч-картки номіналом 20 літрів згідно із специфікацією №0001/0000327-С відпущених скретч-карток на нафтопродукти по купюрах до видаткової накладної №0001/0000327 від 28.12.2023 (а.с. 13) на дизельне паливо в кількості 65 штук, а саме: 304622386100, 304622386101, 304622386102, 304622386103, 304622386104, 304622386105, 304622386106, 304622386107, 304622386108, 304622386109, 304622386110, 304622386111, 304622386112, 304622386113, 304622386114, 304622386115, 304622386116, 304622386117, 304622386118, 304622386119, 304622386120, 304622386121, 304622386122, 304622386123, 304622386124, 304622386125, 304622386126, 304622386127, 304622386128, 304622386129, 304622386130, 304622386131, 304622386132, 304622386133, 304622386134, 304622386135, 304622386136, 304622386137, 304622386138, 304622386139, 304622386140, 304622386141, 304622386142, 304622386143, 304622386144, 304622386145, 304622386146, 304622386147, 304622386148, 304622386149, 304622386150, 304622386151, 304622386152, 304622386153, 304622386154, 304622386155, 304622386156, 304622386157, 304622386158, 304622386159, 304622386170, 304622386171, 304622386172, 304622386173, 304622386175.
Відповідно до зазначеної специфікації та видаткової накладної № 0001/0000327 від 25.12.2023 (а.с. 11), загальний обсяг поставки дизельного палива за договором про закупівлю товарів № 123 П від 25.12.2023 склав 65 скретч-карток на 1 300 літрів дизельного палива, на загальну суму 66 300,00 грн, у тому числі ПДВ 11 050,00 грн.
При цьому, відповідач в порушення умов пункту 5.1., 5.3., 5.4. договору не забезпечив повної реалізації наданих позивачу довірчих документів на відпуск пального (скретч-карток). Залишок, який не був поставлений на користь позивача, складає 1 140 літрів дизельного палива на суму у загальному розмірі 58 140,00 грн.
З боку позивача залишилися невикористаними 57 скретч-картки на дизельне пальне номіналом по 20 літрів (а.с. 17-18), а саме: 304622386140, 304622386141, 304622386142, 304622386143, 304622386144, 304622386145, 304622386146, 304622386147, 304622386148, 304622386149, 304622386108, 304622386109, 304622386110, 304622386111, 304622386112, 304622386113, 304622386114, 304622386115, 304622386120, 304622386121, 304622386132, 304622386133, 304622386134, 304622386135, 304622386136, 304622386137, 304622386138, 304622386139, 304622386150, 304622386151, 304622386152, 304622386153, 304622386154, 304622386155, 304622386156, 304622386157, 304622386158, 304622386159, 304622386116, 304622386100, 304622386101, 304622386102, 304622386103, 304622386104, 304622386105, 304622386106, 304622386107.
Таким чином, у позивача на умовах попередньої оплати залишилося придбане у відповідача пальне на загальну суму 58 140,00 грн, яке відповідачем на його адресу не поставлено.

ІV. Мотиви суду

1. Норми права, які застосував суд. Позиції Верховного Суду щодо застосування норм права, які підлягають врахуванню.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно із статтею 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.
Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до приписів статті 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Згідно з частиною 1 та 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначених норм права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15.10.2013 року по справі №5011-42/13539-2012/3-30гс13, від 08.02.2019 у справі №909/524/18.
При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі № 3-127гс11, а також Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі №918/631/19.
Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 5.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22).
Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі №906/540/22 наголосив на тому, що посилання на форс-мажор як на обставину, що звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, є правом сторони, яка допустила таке порушення. Контрагент (кредитор) не повинен доводити існування форс-мажору у іншої сторони, якщо вона на це не посилалася. Контрагент (кредитор) має доводити факт порушення самого договірного зобов`язання боржником, а не причини, внаслідок яких це відбулося (форс-мажорні обставини).

2. Оцінка судом доказів та позицій сторін

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 №132-IX, яким було, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Таким чином, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановляння законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що між позивачам, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, укладено договір про закупівлю товарів № 123 П від 25.12.2023 (а.с. 7-10).
Матеріалами справи встановлено, що позивачем згідно з умовами договору здійснено оплату товару на суму у загальному розмірі 66 300,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2758 від 26.12.2023 (а.с. 12).
На виконання умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Тенегія" поставило на адресу позивача скретч-картки номіналом 20 літрів згідно зі специфікацією №0001/0000327-С відпущених скретч-карток на нафтопродукти по купюрах до видаткової накладної №0001/0000327 від 28.12.2023 (а.с. 13) на дизельне паливо в кількості 65 штук, а саме: 304622386100, 304622386101, 304622386102, 304622386103, 304622386104, 304622386105, 304622386106, 304622386107, 304622386108, 304622386109, 304622386110, 304622386111, 304622386112, 304622386113, 304622386114, 304622386115, 304622386116, 304622386117, 304622386118, 304622386119, 304622386120, 304622386121, 304622386122, 304622386123, 304622386124, 304622386125, 304622386126, 304622386127, 304622386128, 304622386129, 304622386130, 304622386131, 304622386132, 304622386133, 304622386134, 304622386135, 304622386136, 304622386137, 304622386138, 304622386139, 304622386140, 304622386141, 304622386142, 304622386143, 304622386144, 304622386145, 304622386146, 304622386147, 304622386148, 304622386149, 304622386150, 304622386151, 304622386152, 304622386153, 304622386154, 304622386155, 304622386156, 304622386157, 304622386158, 304622386159, 304622386170, 304622386171, 304622386172, 304622386173, 304622386175.
Відповідно до зазначеної специфікацій та видаткової накладної № 0001/0000327 від 25.12.2023 (а.с. 11), загальний обсяг поставки дизельного палива за договором про закупівлю товарів № 123 П від 25.12.2023 склав 65 скретч-карток на 1 300 літрів дизельного палива на загальну суму 66 300,00 грн, у тому числі ПДВ 11 050,00 грн.
При цьому, відповідач в порушення умов пункту 5.1., 5.3., 5.4. договору не забезпечив повної реалізації наданих позивачу довірчих документів на відпуск пального (скретч-карток). Залишок, який не був поставлений на користь позивача складає 1 140 літрів дизельного палива на суму у загальному розмірі 58 140,00 грн.
З боку позивача залишилися невикористаними 57 скретч-картки на дизельне пальне номіналом по 20 літрів (а.с. 17-18), а саме: 304622386140, 304622386141, 304622386142, 304622386143, 304622386144, 304622386145, 304622386146, 304622386147, 304622386148, 304622386149, 304622386108, 304622386109, 304622386110, 304622386111, 304622386112, 304622386113, 304622386114, 304622386115, 304622386120, 304622386121, 304622386132, 304622386133, 304622386134, 304622386135, 304622386136, 304622386137, 304622386138, 304622386139, 304622386150, 304622386151, 304622386152, 304622386153, 304622386154, 304622386155, 304622386156, 304622386157, 304622386158, 304622386159, 304622386116, 304622386100, 304622386101, 304622386102, 304622386103, 304622386104, 304622386105, 304622386106, 304622386107.
Відповідно до пункту 5.4. договору видача товарів покупцю зі зберігання здійснюється до закінчення строку зберігання, лише після повної оплати вартості переданого покупцю товару, за умови фактичної наявності товарів на АЗС на момент звернення покупця, шляхом заправки через паливозаправні колонки в паливний бак автотранспортних засобів або в тару покупця, згідно вимог законодавства.
Однак, у зв`язку із тим, що автозаправні станції, визначені для обслуговування позивача, фактично припинили роботу, відповідач не забезпечив можливості здійснення заправки, унаслідок чого відпуск паливно-мастильних матеріалів, за які позивачем здійснено попередню оплату, не відбувся.
Таким чином, у позивача на умовах попередньої оплати залишилося придбане у відповідача пальне на загальну суму 58 140,00 грн, яке відповідачем на його адресу не поставлено.
Відповідно до поданої позовної заяви, позивач зазначає, що не може отримати свій товар на заправних станціях "Авіас" за скретч-картками, оскільки автозаправні станції "Авіас" не працюють, а товар, відповідно, відсутній.
Господарський суд зазначає, що обставини того, що АЗС мережі, які обслуговують скретч-картки Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія", не працюють, є загальновідомими, у зв`язку з чим, не потребують доказування на підставі положень частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України.
Підпунктами 6.3.1., 6.3.2. пункту 6.3. договору передбачено, що продавець зобов`язаний забезпечити поставку товарі у строки встановлені цим договором. Забезпечити видачу товарів зі зберігання у строки та в порядку, встановлені цим договором, додатками (додатковими договорами) до цього договору.
Позивач звертався до відповідача з листом (вимогою) вих. № 05/09/1267 від 06.11.2025 (а.с. 14), відповідно до якого просив змінити перелік АЗС або забезпечити можливість використання талонів на інших заправних станціях, здійснивши відповідний обмін наявних діючих талонів. На підтвердження направлення вказаного листа (вимоги) позивачем долучено до матеріалів справи поштовий опис від 09.11.2025 та поштову накладну від 09.11.2025 (а.с. 15).
Також вказаний лист (вимогу) позивачем було направлено повторно, що підтверджується долученим до матеріалів справи поштовим описом від 26.11.2025 та поштовою накладною від 26.11.2025 (а.с. 16).
Тобто наявність працюючої інфраструктури постачальника є ключовою умовою виконання зобов`язання. Пасивна поведінка відповідача, який не відповідав на вимоги, не інформував покупця і не запропонував заміни скретч-карток або повернення коштів, свідчить про неналежне виконання договірних зобов`язань.
Таким чином, припинення роботи АЗС без належного інформування позивача, за відсутності пропозицій альтернативної поставки або повернення коштів, дає підстави суду вважати зобов`язання невиконаним, що є підставою для повернення попередньої оплати у повному обсязі.
Суд також бере до уваги, що відповідач не заявляв про наявність обставин непереборної сили (форс-мажору), які могли б вплинути на належне виконання зобов`язань за договором поставки.
Суд також зауважує, що відповідно до частини першої статті 614 Цивільного кодексу України, боржник звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо доведе, що таке порушення сталося не з його вини. Водночас обов`язок доведення відсутності вини покладається саме на боржника.
У цій справі відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що порушення умов договору сталося з причин, що не залежать від його волі. Зокрема, відповідач не навів обставин, які б свідчили про вжиття ним усіх можливих заходів для належного виконання зобов`язань або мінімізації шкоди у разі неможливості виконання, як це передбачено частиною третьою статті 614 Цивільного кодексу України.
Натомість матеріали справи свідчать про відсутність будь-яких активних дій з боку відповідача щодо інформування позивача, забезпечення альтернативного способу отримання товару або повернення коштів, що унеможливлює визнання його дій сумлінними. Відтак, підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання відсутні.
З огляду на вказані обставини у позивача на умовах попередньої оплати залишилося придбане у відповідача пальне на загальну суму 58 140,00 грн, яке відповідачем на його адресу не поставлено.
Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997 Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами (далі-правила), згідно яких торгівля нафтопродуктами, призначеними для відпуску споживачам, здійснюється через мережу автозаправних станцій, автогазозаправних станцій та автогазозаправних пунктів (надалі - АЗС) (абзац 2 пункту 3 правил).
Згідно з пункту 9 правил, розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару.
Тож, для отримання товару (заправлення транспортного засобу пальним на АЗС) водій пред`являє оператору автозаправної станції паливну картку на відповідний вид пального. У свою чергу, оператор АЗС здійснює ідентифікацію паливної картки, після отримання позитивної авторизаційної відповіді через термінал здійснює відпуск пального відповідної марки та кількості.
Суд зазначає, що лише після фактичного відпуску необхідної кількості пального за талонами на АЗС позивач вважається таким, що отримав товар у розумінні умов договору.
Таким чином, невиконання відповідачем обов`язку щодо належного надання доступу до товару у передбачений договором спосіб позбавило позивача можливості реалізувати своє право власності на товар (пальне), за яке вже сплачено грошові кошти, а отже, створило правову підставу для стягнення суми попередньої оплати.
Невиконання відповідачем обов`язку щодо забезпечення можливості отримання товару через надані паливні картки свідчить про порушення договірного зобов`язання з поставки товару у повному обсязі, що суперечить суті та меті укладеного договору. За змістом договору, пред`явлення паливної картки не є самодостатнім фактом поставки, а лише способом реалізації товару, який має завершуватися фактичним отриманням пального. Отже, невиконання відповідачем зобов`язання щодо забезпечення можливості використання паливних карток для отримання пального є рівнозначним непоставці товару.
Суд відзначає, що відповідачем не спростовано ані кількості неотриманого позивачем пального, як і не надано власного розрахунку суми грошових коштів, що підлягає компенсації, відтак перевіривши наданий позивачем розрахунок, господарський суд погоджується із загальною вартістю товару, який фактично не може бути отриманий та підлягає сплаті позивачу, вважає його вірним та арифметично правильним.
Суд констатує також, що на момент розгляду справи відповідачем не надано суду доказів передачі покупцеві товару (пального) на суму 58 140,00 грн.
Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини виробила конструкцію "legitimate expectations" (українською - "правомірні очікування"). Пояснюючи сутність конструкції, Європейський суд з прав людини зазначає про необхідність більш широкого розуміння терміну майна (possessions), зазначеного у статті 1 Першого Протоколу Конвенції, згідно з яким до майна входить як наявне майно, так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього щонайменше "правомірного очікування" ефективного отримання майнового права. Таким чином, Європейський суд з прав людини зазначає, що "правомірне очікування" отримання майна може розраховувати на захист за Першим Протоколом Конвенції. Якщо сутністю вимоги особи є її майновий інтерес, то особа може вважатися такою, що має "правомірне очікування", якщо в національному праві є достатні підстави для існування такого інтересу. Зокрема, якщо існує судова практика національних судів щодо підтвердження його існування.
Суд наголосив, що концепція майна, до якого входить "правомірні очікування", має автономне значення, незалежне від класифікації та критеріїв майна в національному праві, а також що "правомірне очікування" має містити вимогу, що є більш істотною та конкретною, ніж просто сподівання, або таку, що залежить від майбутніх непевних обставин. Вимога вважається майном лише тоді, коли є належне визнання, що вона може отримати примусовий захист.
У даній справі суд вважає, що позивач мав правомірне очікування отримання товару пального, за яке ним було здійснено повну попередню оплату. Така вимога має безпосередній майновий інтерес, закріплений у договорі, підтверджений платіжними документами, специфікаціями, видатковими накладними, а також не заперечується відповідачем по суті. За змістом національного законодавства та практики Верховного Суду, така вимога підлягає примусовому захисту. Відтак, вона відповідає критерію "майна" у розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.
Вказане відображає принцип pacta sunt servanda, що діє як правова презумпція, що будь-який належно укладений договір: набуває сили закону для його сторін; підлягає виконанню в повному обсязі; повинен виконуватися добросовісно та вчасно. Тобто після укладення договору сторони юридично "зв`язані" його умовами.
З огляду на викладене, невиконання відповідачем зобов`язання щодо забезпечення можливості реалізації паливних карток, відсутність альтернативного способу отримання товару або повернення коштів, а також пасивна поведінка відповідача, яка свідчить про повне ігнорування вимог позивача, - порушує правомірні очікування позивача на отримання оплаченого товару та є втручанням у його майнові права. Така поведінка становить втрату легітимного очікування реалізації права власності, а тому вимагає ефективного судового захисту шляхом стягнення відповідної суми попередньої оплати.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

V. Висновки Суду

Суди зобов`язані належно мотивувати свої рішення для забезпечення права сторін на справедливий розгляд та суспільного контролю за правосуддям. При цьому не вимагається відповідати на кожен аргумент сторін: достатньо викласти мотиви у межах конкретних обставин справи, з урахуванням характеру рішення.
На підставі встановлених судом фактичних обставин та досліджених доказів, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Позивач обрав належний спосіб захисту свого порушеного права відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України.
З викладеного, з огляду на наявні в матеріалах докази, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю та стягнення з відповідача на користь позивача 58 140,00 грн - заборгованості за договором про закупівлю товарів № 123 П від 25.12.2023.

VІ. Судові витрати

Згідно із частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Законом України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2026 року в розмірі 3328,00 грн.
Позовна заява Державної установи "Інститут судової психіатрії та судової медицини Міністерства охорони здоров`я України" та заява представника позивача (вх. суду №7131/26 від 16.02.2026) про зміну предмету позову, надійшли до господарського суду через систему "Електронний суд".
Згідно із частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, судовий збір за розгляд позовної заяви (з урахуванням зміни предмету позову) в даній справі про стягнення 58 140,00 грн складає: 3328,00 грн (мінімальна ставка в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб) х 0,8 = 2662,40 грн.
За розгляд позовної заяви позивач сплатив судовий збір у сумі 3 328,00 грн платіжною інструкцією №4356 від 23.12.2025 та № 2.530437557.1 від 13.02.2026. Судовий збір зараховано до Державного бюджету України.
Суд звертає увагу, що при поданні позовної заяви в електронній формі за допомогою системи "Електронний суд" заявником сплачено судовий збір без застосування передбаченого частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, тобто позивачем було внесено судовий збір у більшому розмірі (3 328,00 грн), ніж встановлено законом. Відтак має місце переплата на суму 665,60 грн (3328,00 - 2662,40), яку позивач має право повернути з Державного бюджету України на підставі пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" у разі подання відповідного клопотання.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенегія" (51400, Дніпропетровська область, місто Павлоград, вулиця Соборна, будинок 99; ідентифікаційний код 44604267) на користь Державної установи "Інститут судової психіатрії та судової медицини Міністерства охорони здоров`я України" (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 103-А; ідентифікаційний код 04803492) 58 140,00 грн (п`ятдесят вісім тисяч сто сорок гривень 00 копійок) - заборгованості за договором про закупівлю товарів № 123 П від 25.12.2023 та 2 662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні сорок копійок) судових витрат по сплаті судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 22.04.2026

Суддя Т.В. Іванова