ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2026 року	м. Ужгород	№ 260/8642/25 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить: 1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 скасувати рішення № 072350013887 від 17.10.2025 року «Про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового стажу періоди його роботи у Радгоспі «Іскра», а саме: з 01.03.1988 р. по 15.01.2003 р.; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію по віку з врахуванням періодів його роботи у Радгоспі «Іскра» з 01.03.1988 р. по 15.01.2003 р. починаючи з часу набуття ним права на пенсію.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що у зв`язку з досягненням пенсійного віку він звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Однак за результатами розгляду такої заяви у призначенні пенсії було відмовлено з мотивів відсутності необхідного страхового стажу. Так, до такого не було зараховано окремі періоди роботи з огляду на недоліки у заповненні трудової книжки. Вважає такі мотиви відмови органу Пенсійного фонду України протиправними, оскільки він не несе відповідальності за порушення 3-ми особами вимог ведення трудових книжок. Зауважує, що записи в трудовій книжці про прийняття та звільнення позивача з роботи є послідовними, вчиненими за підписом відповідальних посадових осіб та скріплені печатками організацій, а тому не викликають сумніву у їх достовірності. 
Ухвалою від 28.10.2025 Закарпатський окружний адміністративний суд залучив до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.
07 листопад 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи безпідставністю такого. Зазначає, що до стажу роботи не зараховано період роботи з 01.03.1988 по 15.01.2003, оскільки запис про звільнення з роботи засвідчений відбитком печатки, де зазначена назва підприємства не відповідає назві підприємства, в яку заявник був прийнятий на роботу, та відсутня інформація про реорганізацію. Однак період роботи з 01.01.1999 обчислено відповідно до даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
3-я особа у встановлений судом строк своїх письмових пояснень щодо позову не подала. 

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, розглянувши доводи сторін, наведені ними в письмових заявах, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2025 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі – ГУ ПФУ в Закарпатській області) із заявою про призначення пенсії за віком.
До заяви було долучено, серед іншого, копію трудової книжки НОМЕР_1 від 10.07.1984. 
Вказана заява позивача, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – ГУ ПФУ в Тернопільській області), яке рішенням №072350013887 від 17.10.2025 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, як вбачається з такого рішення страховий стаж ОСОБА_1 на дату звернення становив 12 років 09 місяців 00 днів. При цьому до такого не зараховано період роботи з 01.03.1988 по 15.01.2003, оскільки запис про звільнення з роботи засвідчений відбитком печатки, де зазначена назва підприємства не відповідає назві підприємства, в яку заявник був прийнятий на роботу, та відсутня інформація про реорганізацію. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням територіального органу Пенсійного фонду України, з метою захисту права на пенсійне забезпечення позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду. 
Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Ст. 46 Конституції України також передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058) (в редакціях, чинних на момент прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Згідно ч. 2 ст. 26 Закону №1058 у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 року.
Під «страховим стажем» згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058 розуміють період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).
Згідно до ч. 1 ст. 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Положеннями ст. 62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Вказане кореспондується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. (далі – Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р. (далі – Порядок). 
П. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» визначено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Згідно п. 2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. 
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції).
Вказане кореспондується також з положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162 (що була чинна на момент видачі трудової книжки позивача).
З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що позивач при зверненні за призначенням пенсії подав, в тому числі трудову книжку НОМЕР_1 від 10.07.1984.
Разом з тим, ГУ ПФУ в Тернопільській області відмовилося зарахувати частину періодів трудової діяльності згідно з відомостями такої трудової книжки до страхового стажу позивача. Свою відмову зарахувати до страхового стажу спірний період роботи з 01.03.1988 по 15.01.2003 ГУ ПФУ в Тернопільській області аргументує тим, що печатка, де зазначена назва підприємства, не відповідає назві підприємства, в яку заявник був прийнятий на роботу. В свою чергу інформація про реорганізацію підприємства відсутня. 
Оцінюючи таке рішення відповідача, суд враховує те, що згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у період з 01 березня 1988 року по 15 січня 2003 року працював в радгоспі «Іскра». Так, запис №10 про прийняття позивача на роботу в радгосп «Іскра» був вчинений 01 березня 1988 року російською мовою, тому назва підприємства зазначена «Совхоз «Искра» Тячевського РАПО». Поряд з цим, запис №11 про звільнення з роботи вчинено 15 січня 2003 року українською мовою та завірено печаткою підприємства Радгосп «Іскра» Тячівського районного агропромислового об`єднання, відомості в якій зазначено також українською мовою. 
Отже, суд не вбачає жодних невідповідностей у назві підприємства, на яке ОСОБА_1 було прийнято на роботу в 1988 році, та тою, що зазначена на печатці, якою завірено запис про звільнення. Таке пояснюється виключно перекладом назви підприємства з російської на українську мову, а не зміною самої назви.
Зазначені відомості внесені з дотриманням вимог Інструкції №162, зокрема: відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені акуратно, кульковою ручкою, завірені печаткою та підписом уповноваженої особи, з них можна точно встановити про місце, посаду та період роботи, номер та дату розпорядчого документа, на підставі яких зроблені відповідні записи.
З огляду на вищенаведене, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що спірний період трудової діяльності ОСОБА_1 підлягає зарахуванню до його страхового стажу при вирішенні питання можливості призначення пенсії за віком. 
Поряд з цим, суд зауважує те, що положення Закону №1058 не містить терміну «трудовий стаж», як зазначає позивач у заявлених позовних вимогах. Натомість норми пенсійного законодавства передбачають врахування при обчисленні пенсії категорії «страховий стаж».
Суд також враховує те, що частина такого періоду була зарахована органом Пенсійного фонду України до страхового стажу позивача при прийнятті оскарженого рішення. Так, відповідно до відомостей наявного в матеріалах відмовної пенсійної справи розрахунку страхового стажу, до такого було враховано період роботи з 01.01.1999 по 31.07.2002 згідно з відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, згідно з законодавчими нормами страховий стаж рахується лише за фактом сплати єдиного соціального внеску, незалежно від того, скільки місць роботи має працівник.
Тому оскільки частина спірного страхового стажу була врахована відповідачем при вирішенні питання можливості призначення позивачу пенсії, суд вважає, що позов в цій частині необхідно задовольнити частково та зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у Радгоспі «Іскра» з 01 березня 1988 по 31 грудня 1998 та з 01 серпня 2002 по 15 січня 2003 року.
Поряд з цим, вирішуючи питання належного та ефективного способу захисту, суд враховує те, що право позивача було порушене рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області №072350013887 від 17.10.2025, а не діями щодо відмови у призначенні пенсії. Тому, враховуючи положення ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області №072350013887 від 17.10.2025.
При цьому, суд бере до уваги те, що уповноваженим органом для призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів та обчислення страхового стажу. 
Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
Відповідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на вищезазначене з метою забезпечення належного та ефективного захисту прав позивача суд вважає за можливе позов задовольнити шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Тернопільській області, як органу, що вирішував питання можливості зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача, повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.
Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Згідно вимог ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46001, код ЄДРПОУ – 14035769), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, код ЄДРПОУ – 20453063) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково. 

2. Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №072350013887 від 17.10.2025 року «Про відмову у призначенні пенсії».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у Радгоспі «Іскра», а саме: з 01 березня 1988 по 31 грудня 1998 та з 01 серпня 2002 по 15 січня 2003 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.10.2025 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

5. В решті позову відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46001, код ЄДРПОУ – 14035769) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) 726,75 гривень (Сімсот двадцять шість гривень 75 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Р.О. Ващилін