ПОСТАНОВА 
Іменем України

17 лютого 2026 року        м. Кропивницький

справа № 396/494/25
провадження № 22-ц/4809/288/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О. Л., Мурашко С. І., 

учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»;
відповідач –  ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року (суддя Солоненко Т.В.).

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
У березні 2025р Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі – ТОВ «Споживчий центр») звернулось до суду з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 05 липня 2024 року № 05.07.2024-100001769 у розмірі 15 990,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що між ТОВ «Споживчий центр» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник)05 липня 2024 року укладено кредитний договір № 05.07.2024-100001769 (далі – Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору Позичальнику надано кредит у розмірі 6000,00 грн строком на 124 дні. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами, а відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 15990,00 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6000,00 грн, процентів у розмірі 6510,00 грн, комісії у розмірі 1080,00 грн та неустойки у розмірі 2400,00 грн. Зауважує, що 14 серпня 2024 року відповідачкою була проведена часткова сплата на виконання Кредитного договору у сумі 3930,00 грн, яка врахована при здійсненні розрахунку заборгованості. Оскільки відповідачка добровільно взятих на себе зобов`язань не виконує, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

Відзив на позовну заяву 

У поданому до суду першої інстанції відзиві відповідачка просить відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення відсотків, комісій, неустойки та зменшити суму стягнення до розміру тіла кредиту. Звертає увагу суду на відсутність досудового врегулювання спору. Вважає, що значена частина пред`явленої до стягнення суми заборгованості нарахована без належних підстав. Зауважує, що сума відсотків за користування кредитом удвічі перевищує суму самого кредиту. Вказує на наявність фінансових труднощів та особистих обстави, що перешкоджають виконанню нею зобов`язань у повному обсязі (а.с. 35-37).

Згідно з відповіддю на відзив позивач наполягає на тому, що між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов Кредитного договору, вчиненого в електронній формі та підписаного відповідачкою одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Стверджує, що ним також надано до суду належні докази на підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за Кредитним договором, а також докази, які підтверджують правильність нарахування пред`явленої до стягнення з відповідачки суми заборгованості за Кредитним договором. Вказує, що за відсутності доказів оскарження відповідачкою умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу (а.с. 42-45).

У додаткових поясненнях у справі відповідачка наголосила, що не визнає позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження отримання нею кредитних коштів, а нарахування заборгованості по комісії та неустойці порушує чинне законодавство (а.с. 76-77).

Відповідно до додаткових пояснень позивача останній наполягає на обґрунтованості вимог пред`явленого ним позову та вважає додаткові пояснення відповідачки такими, що подані з порушенням вимог процесуального закону (а.с. 80-85)
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача в рахунок оплати боргу по кредитному договору №05.07.2024-100001769 кошти у сумі 12 510,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 6 000,00 грн; заборгованість за відсотками 6 510,00 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позову про стягнення з відповідачки тіла кредиту та відсотків за користування кредитом у пред`явленому до стягнення розмірі.
Водночас, вимогу про стягнення з відповідачки комісії у розмірі 1080,00 грн суд вважав неправомірною, зазначивши, що комісійна винагорода за надання та обслуговування кредиту відповідає загальним зобов`язанням кредитної установи та звичайній її діяльності, є обставиною укладення кредитного договору. Відтак, суд вказав на нікчемність положення кредитного договору про комісію, що є підставою для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги.
З посиланням на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, судом також відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачки неустойки у розмірі 2400,00 грн.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги проситьрішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 у даній справі скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах ТОВ «Споживчий центр».

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що категорично не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в рішенні, відповідно до якого позов ТОВ «Споживчий центр» було задоволено.

На переконання скаржниці, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка отримала кредитні кошти, а в подальшому порушила обов`язок із їх повернення. Так, позивачем не доведено зарахування коштів на рахунок відповідачки, а також те, що такий переказ є завершеним. Матеріали справи не містять даних підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, саме ОСОБА_1 . Відсутні докази існування будь - яких правовідносин між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яким здійснено переказ коштів на рахунок відповідачки.

Повідомляє, що планує понести судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги, додатковою угодою та актом приймання- передачі послуг, які будуть надані суду пізніше.

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу

У поданому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Стверджує, що ним було перераховано кредитні кошти на картковий рахунок відповідачки, номер якого зазначено у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет-еквайрингу – iPay, що підтверджується належними у справі доказами.

Наголошує, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак, наведений позивачем у позовній заяві розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі (а.с. 179-182).

Інші письмові заяви 

У додаткових поясненнях скаржниця заперечила проти доводів позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, та підтримала власну правову позицію щодо недоведеності позивачем виконання ним зобов`язання й отримання Позичальником кредитних коштів за договором (а.с. 189-190).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 11 листопада 2025 року з підстав, що у ній зазначені, ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою від 25 листопада 2025 року поновлено скаржниці строк на апеляційне оскарження рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року; відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву.

28 листопада 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення. 

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
05 липня 2024 року між ТОВ «Споживчий Центр» (Кредитор) та ОСОБА_1  (Позичальник) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», укладено Кредитний договір № 05.07.2024-100001769 (а.с. 13-19), за умовами якого сторони погодили надання Позичальнику кредиту у сумі 6000,00 грн на строк – 124 дні з дати надання; дата повернення кредиту – 05 листопада 2024 року, зі сплатою Позичальником фіксованої незмінної процентної ставки у розмірі 1,5% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; комісія, пов`язана з наданням кредиту - 540,00 грн, яка сплачується згідно з Графіком платежів; комісія за обслуговування кредитної заборгованості – 540,00 грн, яка сплачується згідно з Графіком платежів; неустойка – 60,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання.

Для підписання Кредитного договору відповідачкою було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «Е549».

05 липня 2024 року на виконання умов Кредитного договору позивачем перераховано на банківську картку відповідачки, зазначену у вказаному договорі, кредитні кошти у розмірі 6000,00 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 18 березня 2025 року № 36-1803 (а.с. 12).
Відповідно до довідки – розрахунку заборгованість відповідачки за Кредитним договором складає: 6000,00 грн – основний борг; 6510,00 грн – проценти, нараховані за період з 05 липня 2024 року по 05 листопада 2024 року; 1080,00 грн - комісії; 2400,00 грн - неустойки, що разом складає 15990,00 грн (а.с. 9).
З наданої позивачем картки субконто за Кредитним договором за період з 05 липня 2024 року по 31 березня 2025 року вбачається надання 05 липня 2024 року відповідачці кредитних коштів у сумі 6000,00 грн; часткова сплата відповідачкою 14 серпня 2024 року заборгованості за Кредитним договором трьома платежами у загальній сумі 3930,00 грн, а також існування заборгованості відповідачки за Кредитним договором (а.с. 48-51).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Виходячи зі змісту та вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції оскаржується скаржницею лише в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з відповідачки тіла кредиту та процентів за користування кредитом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає у повній мірі.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачкою не оспорював сам факт укладення нею з позивачем Кредитного договору. Водночас, ОСОБА_1 стверджує про недоведеність факту виконання позивачем своїх зобов`язань за Кредитним договором щодо надання Позичальнику кредиту та факту отримання кредитних коштів відповідачкою.

Колегія суддів з такими доводами скаржниці погодитись не може.

Так, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.
Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за Кредитним договором, відповідачка такий договір у судовому порядку не оспорювала, про його неукладеність не заявляла, а також у відповідному судовому провадженні не стверджувала про відсутність зобов`язань за таким договором. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідачки до суду не надані.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Колегією суддів враховано, що відповідачка не спростувала того, що вона отримала кошти за Кредитним договором, а лише послалася на недоведеність таких фактів позивачем.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Колегією суддів зважено на те, що відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що вона отримала кошти за Кредитним договором.
Крім того, апеляційним судом враховано, що з наданої позивачем картки субконто за Кредитним договором за період з 05 липня 2024 року по 31 березня 2025 року вбачається, що відповідачкою частково виконувались умови Кредитного договору, а саме: 14 серпня 2024 року на виконання договору здійснено три платежі у загальній сумі 3930,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц зазначив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
При цьому, як стверджується позивачем та не спростовано скаржницею, часткова сплата відповідачкою заборгованості за Кредитним договором у загальній сумі 3930,00 грн була врахована при виконанні Кредитодавцем довідки – розрахунку пред`явленої до стягнення суми заборгованості.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19, на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконала, кредитні кошти у сумі 6000,00 грн у межах встановленого строку Кредитодавцю не повернула.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем факту отримання відповідачкою кредитних коштів за Кредитним договором і неповернення їх Кредитодавцю у встановлений строк. 

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачка не сплатила відсотки за користування кредитними коштами у сумі 6510,00 грн, що нараховані позивачем відповідно до умов Кредитного договору та у межах строку кредитування.
Про необґрунтованість чи неправильність розрахунку пред`явленої до стягнення суми процентів за користування кредитом відповідачка не зазначала та не стверджувала.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення відповідної позовної вимоги.
Оскільки визначені процесуальним законом підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2025 року, - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

С. І. Мурашко