ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2313/26 Справа № 227/419/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційними скаргами  Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 27 жовтня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», третя особа – ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,–  

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року  ОСОБА_1  звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», третя особа – ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.09.2022 року о 17 год. 35 хв., водій ОСОБА_2 , керуючи службовим орендованим автомобілем Volkswagen Transporter р.н. НОМЕР_1 , що належить АТ КБ «ПриватБанк» рухався по другорядній дорозі проспекту Перемоги міста Добропілля Донецької області, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», не надав перевагу у русі та виїхав на перехрестя головної дороги вулиці Залізнична, де скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що призвело до значних механічних пошкоджень автомобіля що належить ОСОБА_1 . 
Своїми діями, водій ОСОБА_2 порушив вимоги п.16.11 Правил дорожнього руху України, що відноситься до адміністративного правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП. 
21 листопада 2022 року, Ленінським районним судом міста Дніпропетровська, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності за яке передбачено відповідальність за ст.124 КУпАП. Автомобіль Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 належить позивачу, на підставі приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 04.06.2020 року. Цивільно правова відповідальність власника транспортного засобу Volkswagen Transporter р.н. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної події була застрахована полісом №208327958, страхової компанії ПрАТ СК «ВУСО» з лімітом відшкодування за шкоду заподіяну майну: 130 000 грн та нульовим розміром франшизи.  Позивач звернувся з заявою про страхове відшкодування до страхової компанії, та 24.10.2022 року, отримала безготівкове зарахування коштів, у сумі – 106 077,93 грн, без відповідного погодження з позивачем суми страхового відшкодування. 
Відповідно до висновку експертного авто товарознавчого дослідження №022 від 29 вересня 2022 року виконаної на замовлення позивача, вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 , становить 286 634,17 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 394 893,36 грн. Таким чином, вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 з урахуванням зносу складає 286 634,17 грн, відповідно до висновку судового експерта №022. Автомобіль позивача, після ДТП має ринкову вартість 90 289,62 грн. Розрахунок вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 : 286 634,17 – 90 289,62 = 196 344,55 грн. Ліміт страхового відшкодування за полісом складає 130 000 грн, відповідно страховик повинен доплатити ще, з наступних розрахунків: 130 000 грн – 106 077,92 грн = 23 922,08 грн. Різницю між страховим відшкодуванням та реальними збитками, сплачує винуватець ДТП, а саме: 196 344,55 грн – 130 000 грн – 66 344,55 грн. 
Таким чином різницю між страховими відшкодуванням та фактичним розміром шкоди, для повного відшкодування завданої шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому особа, що застрахувала свою відповідальність, в даному випадку винувата особа, тобто ОСОБА_2 в сумі 66 344,55 грн.

Рішенням Покровського міського суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , матеріальну шкоду, а саме різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 66 344 (шістдесят шість тисяч триста сорок чотири гривні) 55 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 , матеріальну шкоду з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу у зв`язку з пошкодженням у розмірі 23 922 (двадцять три тисячі дев`ятсот двадцять дві гривні) 08 копійок.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч грн) 00 копійок.
Стягнуто солідарно з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмір 12 000 (дванадцять тисяч грн) 00 копійок – за надання правничої допомоги, 8 000 (вісім тисяч грн) 00 копійок – витрат на залучення експерта та оцінювача, 2 147 (дві тисячі сто сорок сім грн) 20 копійок – сплаченого позивачем судового збору.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 27.10.2025 у справі № 227/419/23 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» та ПрАТ «ВУСО», третя особа ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП, в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» матеріальної, моральної шкоди і судових витрат і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи.

У поданій апеляційній скарзі ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 27 жовтня 2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 , матеріальну шкоду з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу у зв`язку з пошкодженням у розмірі 23 922 (двадцять три тисячі дев`ятсот двадцять дві гривні) 08 копійок та ухвалити в цій частині нове судове рішення про залишення позовних вимог без задоволення. Зробити розподіл судових витрат ПрАТ СК «ВУСО» за наслідками апеляційного провадження, докази про які будуть надані в межах процесуальних строків, що є підставою для їх прийняття. 
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. 

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» позивач просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника відповідача, який діє в інтересах ПрАТ “СК ”ВУСО", та залишити рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 27 жовтня 2025року- без змін. 
Крім того, просила розподілити судові витрати сторін в апеляційній інстанції, та стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь позивача 6000 грн, витрат на правничу допомогу. 

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
28.11.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення судових витрат, в якій просило за результатами апеляційного розгляду провести розподіл судових витрат ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», зокрема, витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн, судового збору та поштових витрат. 
03.12.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про розгляд справи за відсутності сторони.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 02.09.2022 року о 17 год. 35 хв., водій ОСОБА_2 , керуючи службовим орендованим автомобілем Volkswagen Transporter р.н. НОМЕР_1 , що належить АТ КБ «ПриватБанк» рухався по другорядній дорозі проспекту Перемоги міста Добропілля Донецької області, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», не надав перевагу у русі та виїхав на перехрестя головної дороги вулиці Залізнична, де скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що призвело до значних механічних пошкоджень автомобіля що належить ОСОБА_1 . 
Своїми діями, водій ОСОБА_2 порушив вимоги п.16.11 Правил дорожнього руху України, що відноситься до адміністративного правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП. 
21 листопада 2022 року, Ленінським районним судом міста Дніпропетровська, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності за яке передбачено відповідальність за ст.124 КУпАП. 
Встановлено, що автомобіль Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 належить позивачу, на підставі приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 04.06.2020 року. 
Цивільно правова відповідальність власника транспортного засобу Volkswagen Transporter р.н. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної події була застрахована полісом №208327958, страхової компанії ПрАТ СК «ВУСО» з лімітом відшкодування за шкоду заподіяну майну: 130 000 грн та нульовим розміром франшизи. 
Позивач звернувся з заявою про страхове відшкодування до страхової компанії, та 24.10.2022 року, отримала безготівкове зарахування коштів, у сумі – 106 077,93 грн, без відповідного погодження з позивачем суми страхового відшкодування. 
Відповідно до висновку експертного авто товарознавчого дослідження №022 від 29 вересня 2022 року виконаної на замовлення позивача, вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 , становить 286 634,17 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 394 893,36 грн.
Вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 з урахуванням зносу складає 286 634,17 грн, відповідно до висновку судового експерта №022. 
Автомобіль позивача після ДТП має ринкову вартість 90 289,62 грн. 
Розрахунок вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля Volkswagen Passat р.н. НОМЕР_2 : 286 634,17 – 90 289,62 = 196 344,55 грн. 
Ліміт страхового відшкодування за полісом складає 130 000 грн.
Згідно розрахунку страховик повинен доплатити 23 922,08 грн (130 000 грн – 106 077,92 грн).
Різницю між страховим відшкодуванням та реальними збитками, сплатити винуватець ДТП, а саме: 196 344,55 грн – 130 000 грн – 66 344,55 грн. 
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1888 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційних скарг щодо незгоди із висновком експерта, зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що висновок експерта №022, виконаний судовим експертом автотоварознавцем Дегтярем В.О., який має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.2 «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку завданого власнику транспортного засобу» та свідоцтво №76-21/П видане Центральною експертно-кваліфікаційною комісією при Міністерстві юстиції України, яке дійсне до 08.12.2024 року.
Експерт був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відповідно до ст. 384 КК України. 
Судом не було встановлено порушень з боку судового експерта. 
Що стосується посилань апелянтів щодо порушення Національного стандарту №1 під час експертного дослідження, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Згідно п. 32 Національного стандарту №1, у разі виникнення необхідності у визначенні розміру ймовірного страхового відшкодування оцінка застрахованого майна проводиться з урахуванням умов страхування та дотриманням принципів корисності і заміщення. Для застрахованого майна, подібного до майна, що продається (купується) на ринку, оцінка розміру ймовірного страхового відшкодування проводиться виходячи з характеристики майна на дату заподіяння збитків до настання страхового випадку шляхом розрахунку прямих збитків. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого об`єкта, ймовірний розмір страхового відшкодування оцінюється як відповідна частка оцінених прямих збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування». 
У зазначеному пункті 32 відсутні вимоги до оцінки саме пошкодженого колісного транспортного засобу на момент заподіяння шкоди, та головне, зазначений шлях розрахунку – розрахунок прямих збитків. 
Відповідно до Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" п.3. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах у значенні, встановленому цим Стандартом, зокрема: «прямі збитки - поточна вартість витрат на відтворення, заміщення або відшкодування ринкової вартості об`єкта оцінки без урахування неотриманих майбутніх вигод; поточна вартість - вартість, приведена у відповідність із цінами на дату оцінки шляхом дисконтування або використання фактичних цін на дату оцінки». 
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що для позивача буде законним отримання такої суми відшкодування, яка дозволить відновити порушене право саме на дату відновлення колісного транспортного засобу. 
Відповідно до Постанови Верховного суду України від 06 липня 2018року: «У разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, суду необхідно виходити з фактичної суми, встановленої висновком судової авто-товарознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля». 
Таким чином, висновок судового експерта №022 та звіт оцінювача №40, щодо фактичної суми завданої матеріальної шкоди є належним та допустимим доказом у справі, про відшкодування завданої матеріальної шкоди. 
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів щодо недопустимості та неналежності зазначених доказів, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано врахував їх як об`єктивні та достовірні. 
Оцінювач ОСОБА_4 , звіт якого прийнятий судом як достовірний доказ встановлення матеріальної шкоди, використовував порівняльний підхід на відміну від оцінювача ОСОБА_5 у висновку вартості придатних залишків №19228/1 від 19.10.2022 року. 
Згідно до п. 7.2 Розділу VII. Визначення вартості КТЗ, Наказу №142/5/2092 від 24.11.2003р. «Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів»: 7.2. Основним підходом, який використовується для оцінки КТЗ, є порівняльний підхід. Згідно з ним визначення вартості КТЗ на території України проводиться на підставі їх цін продажу та поточних цін пропозиції до продажу, які зазначені у вітчизняних довідниках. Зазначені ціни є статистично усередненими ціновими даними КТЗ, які були відчужені в Україні згідно з умовами, що відповідають змісту і поняттю "ринкова вартість". Основним методом у межах порівняльного підходу є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТЗ. 
У звіті №19228/1 оцінювача ОСОБА_5 , на який посилаються апелянти у своїх апеляційних скаргах, виконаний на замовлення Страховика, зазначено, що вартість робіт з демонтажу деталей складає 30% від загальної трудоємкості зняття/встановлення останніх.
У той же момент, оцінювачем не враховано вартість оренди приміщення під склад зберігання цих запчастин, маркетингові витрати та витрати на реалізацію цих придатних запчастин. 
Також, дослідження оцінювачем придатних запчастин пошкодженого автомобіля, також не було проведено безпосередньо із їх розбиранням та підтвердженням що саме ці запчастини є цілими та придатними для подальшого продажу. 
Окрім зазначеного, оцінювач ОСОБА_5 при визначенні розміру збитків здійснив розрахунок утилізаційної вартості, тобто фактично врахував вартість запчастин, які нібито є придатними до реалізації, а також додатково включив їх до складу утилізаційної вартості. 
Відповідно до п. 7.19 вищезазначеного Наказу: «У разі наявності даних щодо продажу аналогічного КТЗ у такому самому технічному стані за вартість утилізації КТЗ, що оцінюється, може прийматися ціна продажу зазначеного аналогічного КТЗ. 7.20. Вартість технічно справних складників визначається на підставі результатів їх діагностування на спеціалізованому для даної моделі КТЗ підприємстві автосервісу, а у разі необхідності– дефектування». 7.21. Вартість технічно справних складників визначається відповідно до вимог пункту 7.36 та підпунктів 8.5.10-8.5.12 пункту 8.5 цієї Методики з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та з відніманням вартості робіт з їх демонтажу, діагностування, дефектування, витрат, пов`язаних з їх продажем у регіоні (складські, транспортні, торговельні витрати та інше), суми податків, зборів, інших обов`язкових платежів та прибутку, що очікується від реалізації складників на вторинному ринку. Зазначені витрати, окрім вартості робіт з демонтажу, діагностування, дефектування складників, мають бути задані як вихідні дані замовника оцінки або визначені залученими до оцінки фахівцями у галузі економіки. 7.22. До складників, що підлягають оцінці, у разі визначення утилізаційної вартості КТЗ, не включають ті, демонтування яких потребує робіт, пов`язаних із застосуванням газополуменевого чи електродугового різання, а також такі складники, що впливають на безпеку руху та не підлягають повторному використанню». 
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що зазначені вимоги Наказу, оцінювачем ОСОБА_5 у звіті № 19228/1 від 19.10.2022 року дотримані не були.
Висновок вартості придатних залишків №19228/1 від 19.10.2022 року не відповідає вимогам «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», і об`єктивно не був врахований судом першої інстанції. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача вартість матеріального збитку, а саме: різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen Passat» д.н. НОМЕР_2 , пошкодженого в наслідок ДТП який становить 66 344 (шістдесят шість тисяч триста сорок чотири гривні) 55 копійок та матеріальну шкоду з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу у зв`язку з пошкодженням автомобіля у розмірі 23 922 (двадцять три тисячі дев`ятсот двадцять дві гривні) 08 копійок.
Що стосується стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із нищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Не викликає у колегії суддів сумнівів заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди, яка виразилась у її моральних стражданнях та переживаннях.
Суд першої інстанції, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості правильно прийшов до висновку щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 15 000 грн.
Що стосується витрат на правову допомогу у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження надання правової допомоги, позивачем надано суду першої інстанції договір №53 про надання правової допомоги від 06 грудня 2022 року.
Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч грн) 00 копійок на користь позивачки, що на думку апеляційного суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. 
Проте, суд першої інстанції припустився помилки під час розподілу судових витрат між сторонами, а саме: в частині солідарного стягнення, а тому в цій частині рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, зважаючи на наступне.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 522/5582/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 745/342/19, від 24 березня 2021 року у справі № 462/2077/17.

Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У частинах першій та другій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, до який в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через "солідарну вимогу" та "солідарний обов`язок" (статті 541-544 ЦК України).

Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а вразі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.

Отже, судом першої інстанції помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат із солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України).

Отже, якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами у визначених частках. Солідарне стягнення суми судових витрат, законом не передбачено.

Таким чином суд, позбавлений можливості розподілити судовий збір шляхом їх солідарного стягнення з відповідачів у випадку задоволення позову про солідарне стягнення з них заборгованості.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до підпунктів "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає за необхідне виправити таку помилку суду першої інстанції, стягнувши судовий збір за подання позовної заяви із відповідачів у рівних частках, а саме: стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 6 000 грн – за надання правничої допомоги, по 4 000 грн – витрати на залучення експерта та оцінювача, по 1073, 50 грн – сплаченого позивачем судового збору, з кожного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині солідарного стягнення судових витрат з ухваленням нового судового рішення у цій частині. В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 27 жовтня 2025 року підлягає залишенню без змін.
Що стосується витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року, договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Майоров С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надав: договір про надання правової допомоги від 20 листопада 2025 року №99; витяг з Єдиного реєстру адвокатів України серії ІІ №1031613, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №4733, квитанцію до прибуткового касового ордера №99 у розмірі 6 000 грн, акт виконаних робіт від 07 грудня 2025 року (т.3 а.с.70-80).
В акті виконаних робіт від 07 грудня 2025 року адвокат Майоров С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , навів види правничої допомоги, які були надані, а саме: підготовка та збір матеріалів, щодо відзиву на апеляційну скаргу, витребування інформації (2 години) — 1 000 грн, підготовка та участь у апеляційному судовому розгляді позовного провадження (необхідний час) — 1 000 грн, робота з документами, виготовлення відзиву на апеляційну скаргу та копій документів та сторін (06.12.2025 — 4 години, 07.12.2025 — 4 години) — 4 000 грн.
Отже, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічна позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Тому, виходячи з положень частини третьої статті 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн є завищеними.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмір 2 000 грн за надання правничої допомоги, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Що стосується клопотання від ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення судових витрат, в якій відповідач просив за результатами апеляційного розгляду провести розподіл судових витрат ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», зокрема, витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн, судового збору та поштових витрат. 
Колегія суддів зазначає, що хоча апеляційну скаргу і було задоволено частково, по суті рішення суду першої інстанції змінено не було, а відтак підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні. 

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» – задовольнити частково.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 27 жовтня 2025 року в частині солідарного стягнення судових витрат – скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 6 000 грн – за надання правничої допомоги, по 4 000 грн – витрати на залучення експерта та оцінювача, по 1073, 50 грн – сплаченого позивачем судового збору, з кожного.
В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 27 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмір 2 000 грн за надання правничої допомоги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 11 березня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 12 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко