Справа № 201/332/26
Провадження № 2/201/1962/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2026 року Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі: головуючого судді – Федоріщева С.С.,
при секретарі – Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – державний реєстратор Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Зайцев Антон Вадимович про скасування рішення та витребування майна, -
ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій позивача та відповідачки. 
До Соборного районного суду міста Дніпра 31 грудня 2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – державний реєстратор Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Зайцев Антон Вадимович про скасування рішення та витребування майна. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач прийняв у спадщину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , тобто є власником вказаної нерухомості. Проте відповідачка незаконно заволоділа чужим майном, а саме житловою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом обману, що підтверджується вироком Соборного районного суду міста Дніпра від 28.07.2025 у справі № 201/8102/25 (набрав законної сили 28.08.2025). Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У частині першою статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Пунктом 1 стаття 1 Протоколу № 1 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вищенаведене зумовило звернення до суду з означеним позовом.
05 лютого 2026 року від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання визнала позовні вимоги у повному обсязі.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 14 січня 2026 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.
Ухвалою судді від 15 січня 2026 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.
Ухвалою судді від 21 січня 2026 відкрито провадження у даній цивільній справі.
05 лютого 2026 року від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання визнала позовні вимоги у повному обсязі та просила розглядати справу за її відсутності.
16 лютого 2026 року до суду від третьої особи надійшла заява про здійснення розгляду справи без його участі та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства.
У судове засідання 16 лютого 2026 року учасники справи не з`явились, представниця позивача надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити позов.
Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
ОСОБА_1 (далі Позивач) - є сином ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 09.04.1974, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська. 
На підставі розпорядження органу приватизації від 12.01.1999 №1/271-99, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Виконкомом міської Ради народних депутатів, квартиру АДРЕСА_2 було передано у приватну власність ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 06.02.2024.
23.10.2025 до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 74773367; спадкодавець ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №83007731 від 23.10.2025.
Позивач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , як її син, про що свідчить Довідка вих.№62/02-14 від 11.11.2025.
Крім того вироком Соборного районного суду міста Дніпра від 28.07.2025 у справі № 201/8102/25 (набрав законної сили 28.08.2025) ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України.
Вказаним вироком суду встановлено наступні обставини:
«На підставі розпорядження органу приватизації від 12.01.1999 №1/271-99, свідоцтвом про право власності виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів квартиру АДРЕСА_3 було передано у приватну власність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак мала спадкоємця першої черги за законом, а саме сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з яким постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 та який, після її смерті, продовжив проживати за вказаною адресою, а отже згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України фактично прийняв вказану квартиру у спадщину. (Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї). 
З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_2 , користуючись родинними зв`язками з потерпілим, ОСОБА_1 , запевнила останнього, що законним власником квартири АДРЕСА_4 є саме вона, використовуючи завідомо підроблені правовстановлюючі документи, а саме свідоцтво про право власності на житло від 12.01.1999 року, нібито видане Виконком міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №1/271-99 від 12.01.1999 року та лист КП «Дніпровське бюро технічної інвентаризації» ДМР №8599 від 22.02.2024…..
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, а саме житловою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом обману, вчинене в умовах воєнного стану, у великих розмірах, із використанням завідомо підроблених документів, 30.07.2024 року, у невстановлений час, але не пізніше 10:00 годин ОСОБА_2 прибула до Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області за адресою: АДРЕСА_5 та звернулась до державного реєстратора Зайцева Антона Вадимовича з метою внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно недостовірних даних щодо права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , надавши останньому для цього завідомо підроблені документи, а саме: свідоцтво про право власності на житло від 12.01.1999 року, нібито видане Виконком міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №1/271-99 від 12.01.1999 року та лист КП «Дніпровське бюро технічної інвентаризації» ДМР №8599 від 22.02.2024.
В подальшому, 01.08.2024 державний виконавець Зайцев А.В., не будучи обізнаним про злочинні дії ОСОБА_2 , не вбачаючи ознак підробки документів та будучи переконаним, що перед ним справжні оригінали документів, а саме: лист КП «Дніпровське бюро технічної інвентаризації» ДМР №8599 від 22.02.2024 та свідоцтво про право власності на житло від 12.01.1999 року, видане Виконком міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №1/271-99 від 12.01.1999 року, перебуваючи за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_6 зареєстрував право власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74378133 від 01.08.2024 року.
Доводячи до кінця свій злочинний умисел ОСОБА_2 отримала Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого остання стала єдиним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , чим спричинила ОСОБА_1 майнову шкоду….»
Згідно інформаційною довідкою №450335606 від 03.11.2025 «Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна» вбачається наявність наступного запису.
Актуальна інформація про об`єкт речових прав.
Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2980415812020
Тип об`єкта: квартира
Адреса: АДРЕСА_7 .
Актуальна інформація про речове право
Номер відомостей про речове право: 56087728
Тип речового права: право власності
Дата, час державної реєстрації: 30.07.2024 10:13:55
Державний реєстратор: Зайцев Антон Вадимович, Виконавчий комітет Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, Дніпропетровська обл.
Документи, подані для державної реєстрації: свідоцтво про право власності, серія та номер б/н, виданий 12.01.1999, видавник Виконком міської Ради народних депутатів
Власники: ОСОБА_2 .
З огляду на викладені обставини судом встановлено здійснення реєстрація права власності на належне позивачу майно за іншою особою - відповідачкою, за відсутності встановлених для цього правових підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1, 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.
Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Принципи справедливості судового розгляду в рішеннях Європейського суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішеннями Європейського суд з прав людини у справах «Dombo Beheer D.V. v. The Netherlands» від 27.101993р. (п.33) та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996р. (п.38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до п.48 Рішення Суду у справі «Мала проти України» від 03.07.2014р. №4436/07, остаточне 17.11.2014р. «Принцип справедливості, закріплений у ст.6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25 від 18.07.2006р. та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява №42310/04, п.280 від 21.04.2011р.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно з ч. 6 ст. 83 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Враховуючи наведену норму є обов`язковими висновки Соборного районного суду м.Дніпра викладені у вироку від 28.07.2025 у справі № 201/8102/25 щодо підробки документів на нерухоме майно Позивача та відповідно протиправної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 . 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У частині першою статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Пунктом 1 стаття 1 Протоколу № 1 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права
Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Таким чином суд погоджується з доводами позивача, що нормами законодавства України та міжнародного права гарантовано право власності та також передбачено захист права власності.
При цьому ч.1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Крім того, ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з п. 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначено, що внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні/скасуванні відповідних записів, виключно у випадках, передбачених законом. У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.
Зважаючи на те, що свідоцтво про право власності на житло від 12.01.1999 року, нібито видане Виконком міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №1/271-99 від 12.01.1999 року та лист КП «Дніпровське бюро технічної інвентаризації» ДМР №8599 від 22.02.2024 на ім`я ОСОБА_2 підроблені, що встановлено під час розгляду справи № 201/8102/25, реєстрація Державним реєстратором Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Зайцевим Антоном Вадимович права власності на квартиру АДРЕСА_4 , є нікчемною, протиправною, то саме з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація права власності за Відповідачкою на спірну квартиру. 
Суд приходить до висновку, що заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
З огляду на наведені норми та обставини, враховуючи надані до матеріалів справи докази та висловлені позиції учасників справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника (Позивача) за підробленими документами, було зареєстровано за іншою особою (Відповідачем) без відповідної на те правової підстави, тому власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна на підставі підроблених документів.
Враховуючи наведене, суд виснує, про обґрунтованість вимог Позивача про витребування належної йому квартири із чужого незаконного володіння, вважаючи, що ця квартира перебуває у володінні відповідачки, оскільки наявна інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 , без установлених законом підстав.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на наведену норму, суд зазначає, про врахування позицій Верховного Суду у даних правовідносинах, зокрема, правових висновків, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 
«127. Належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача. Велика Палата Верховного Суду дійшла цього висновку виходячи з такого.
128. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
129. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
133. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, реєстрація права власності на належне йому майно за іншою особою, чи зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).
134. Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.
135. Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).
136. З урахуванням наведених підстав позову позивачка у цій справі наполягає на витребуванні належної їй квартири, вважаючи, що ця квартира перебуває у володінні відповідачки без установлених законом підстав.
137. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
138. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)]. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи про інше речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (від нім. buchbesitz - книжкове володіння) [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)].
139. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
140. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
141. Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
142. Виходячи з наведеного Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) дійшла висновку, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (див. пункт 72 вказаної постанови).
143. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
144. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
145. Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства….
149. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
150. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168].»
Вирішуючи спір по суті суд керується статтею 1 Протоколу № 1 Європейської конвенції з прав людини, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «володіння» має автономне значення, яке не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві та не обмежується правом власності на фізичні блага: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «право власності», і, отже, як «володіння» для цілей цього положення. Питання, яке необхідно дослідити в кожній справі, полягає в тому, чи обставини справи, розглянуті в цілому, надали заявнику право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 («Анхойзер-Буш проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v.Portugal) [ВП], 2007, § 63; «Онер`їлдиз проти Туреччини» (Цneryэldэz v. Turkey) [ВП], 2004, § 124; «Броньовський проти Польщі» (Broniowski v. Poland) [ВП], 2004, § 129; «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], 2000, § 100; «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], 1999, § 54; «Сентро Еропа 7
С.Р.Л. і ді Стефано проти Італії» (Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy) [ВП], 2012, § 171; «Фабрі проти Франції» (Fabris v. France) [ВП], 2013, §§ 49 і 51; «Паррілло проти Італії» (Parrillo v. Italy) [ВП], 2015, § 211; «Белане Надь проти Угорщини» (Belane Nagy v. Hungary) [ВП], 2016, § 76; «Еліф Кизил проти Туреччини» (Elif Kэzэl v. Turkey), 2020, § 61).
За певних обставин «легітимні очікування» отримати активи також можуть користуватись захистом статті 1 Протоколу № 1 («Прессос Компаніа Навіера С.А. Та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium), 1995, § 31; на противагу «Грацінгер і Грацінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. The Czech Republic) (ріш.) [ВП], 2002, § 73).
З огляду на викладене суд приходить до висновку, про порушення права позивача, як власника квартири.
Враховуючи наведене суд вважає, що належним захистом прав позивача, передбаченим пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України є спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення), шляхом скасування рішення Державного реєстратора Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Зайцева Антона Вадимовича індексний номер 74378133 від 01.08.2024, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2980415812020, про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 та витребувування з незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) квартири АДРЕСА_2 , що є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. 
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, на підставіст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір, які підтвердженні належними розрахунковими документами, та які наявні в матеріалах справи.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-78 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – державний реєстратор Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Зайцев Антон Вадимович про скасування рішення та витребування майна – задовольнити.
Скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Зайцева Антона Вадимовича індексний номер 74378133 від 01.08.2024, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2980415812020, про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) квартиру АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 10 903,47 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_7 ;
Відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_8 ;
Третя особа: Державний реєстратор Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Зайцев Антон Вадимович, Дніпропетровська область, Павлоградський район, с. Межиріч, пров. Виконкомівський, буд. 1.

Суддя С.С. Федоріщев