БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16400, м. Борзна, Чернігівської обл., вул. Незалежності, буд. 4 тел.: 0 (4653)3-50-01
Справа №730/1354/25
Провадження № 1-кп/730/18/2026
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2026 р. м.Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 , 
прокурора ОСОБА_3 , 
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12025275520000042 від 18.07.2025, з обвинувальним актом від 15.09.2025 року, який затверджено прокурором Ніжинської окружної прокуратури ОСОБА_6 , за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Високе Борзнянського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, не працюючого, є особою з інвалідністю ІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК, 
ВСТАНОВИВ:
Судом визнано доведеним, що у квітні 2025 року, точні дата та час досудовим розслідуванням не встановлені, ОСОБА_4 , діючи всупереч вимогам ст.ст. 112, 116-126 Земельного кодексу України, що регламентують набуття і реалізацію права на землю, не маючи рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу йому у власність чи надання у користування земельних ділянок, та в порушення вимог ст. 61 Земельного Кодексу України, маючи умисел на зайняття масиву земельних ділянок, достовірно для себе розуміючи, що ним не отримано відповідного рішення уповноваженого органу та державної реєстрації про передачу йому у власність чи надання у користування масиву земельних ділянок, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, самовільно зайняв масив земельних ділянок з кадастровими номерами: 7420881600:05:001:1364, 7420881600:05:001:1366, 7420881600:05:001:1362, 7420881600:05:001:1356, 7420881600:05:001:1374, 7420881600:05:001:1359, 7420881600:05:001:1370, 7420881600:05:001:1352, 7420881600:05:001:1357, 7420881600:05:001:1358, 7420881600:05:001:1375, 7420881600:05:001:1360, 7420881600:05:001:1371, 7420881600:05:001:1351, 7420881600:05:001:1372, 7420881600:05:001:1373, 7420881600:05:001:1353, 7420881600:05:001:1367, 7420881600:05:001:1368, 7420881600:05:001:1369, 7420881600:05:001:1361, 7420881600:05:001:1365, 7420881600:05:001:1355, 7420881600:05:001:2366, 7420881600:05:001:1354, 7420881600:05:001:1363, 7420881600:05:004:0017, 7420881600:05:004:0025, 7420881600:05:004:0027, 7420881600:05:004:0031, 7420881600:05:004:0029, 7420881600:05:004:0028, 7420881600:05:004:0021, 7420881600:05:004:0023, 7420881600:05:004:0019, 7420881600:05:004:0032, 7420881600:05:004:0022, 7420881600:05:004:0020, 7420881600:05:004:0030, 7420881600:05:004:0026, 7420881600:05:004:0024, 7420881600:05:004:0018 загальною площею 33,9912 га, які розташовані на території Височанської територіальної громади Ніжинського району Чернігівської області, відносяться до земель сільськогосподарського призначення колишнього КСП «Племзавод Головеньківський», право власності на які не зареєстроване, здійснивши таким чином самовільне зайняття вказаних земельних ділянок (дискування, оранку, чисельний обробіток, тощо).
За таких обставин, ОСОБА_4 самовільно зайняв масив земельних ділянок з кадастровими номерами: 7420881600:05:001:1364, 7420881600:05:001:1366, 7420881600:05:001:1362, 7420881600:05:001:1356, 7420881600:05:001:1374, 7420881600:05:001:1359, 7420881600:05:001:1370, 7420881600:05:001:1352, 7420881600:05:001:1357, 7420881600:05:001:1358, 7420881600:05:001:1375, 7420881600:05:001:1360, 7420881600:05:001:1371, 7420881600:05:001:1351, 7420881600:05:001:1372, 7420881600:05:001:1373, 7420881600:05:001:1353, 7420881600:05:001:1367, 7420881600:05:001:1368, 7420881600:05:001:1369, 7420881600:05:001:1361, 7420881600:05:001:1365, 7420881600:05:001:1355, 7420881600:05:001:2366, 7420881600:05:001:1354, 7420881600:05:001:1363, 7420881600:05:004:0017, 7420881600:05:004:0025, 7420881600:05:004:0027, 7420881600:05:004:0031, 7420881600:05:004:0029, 7420881600:05:004:0028, 7420881600:05:004:0021, 7420881600:05:004:0023, 7420881600:05:004:0019, 7420881600:05:004:0032, 7420881600:05:004:0022, 7420881600:05:004:0020, 7420881600:05:004:0030, 7420881600:05:004:0026, 7420881600:05:004:0024, 7420881600:05:004:0018 загальною площею 33,9912 га, які розташовані на території Височанської територіальної громади Ніжинського району Чернігівської області, чим заподіяв Височанській сільській раді Ніжинського району Чернігівської області шкоду на загальну суму 270979,38 грн.
Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального проступку визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу. 
Так, обвинувачений пояснив, що дійсно весною 2025 року, орієнтовно у квітні, він вирішив засадити землю кукурудзою. Він вирішив це зробити на полях, які належать сільській раді. Обвинуваченому було відомо про це, однак він все одно вирішив це зробити, оскільки сільська рада все одно землі не використовує. У обвинуваченого є трактор, сіялка. Таким чином, він засадив 34 га. Садив для себе, для своїх потреб. Це побачила сільська рада та звернулася до поліції. Своя ділянка також є, 10 га, але її замало. Вину визнає, кається, шкоду відшкодував, усі рахунки, які виставила сільська рада, сплатив. Ураховуючи визнання винуватості, те, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, все відшкодував, просить обмежитися мінімальним штрафом, який зобов`язався сплатити.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.
Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
Представник потерпілого в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. У поданій суду заяві просив розглянути справу у відсутності представника ради, щодо покарання поклався на розсуд суду.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
У цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Відповідно, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК, за обставин, встановлених судом.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 197-1 КК, оскільки він вчинив самовільне зайняття земельних ділянок, яким завдано значної шкоди її законному володільцю.
У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено, а також це б порушувало права обвинуваченого.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є проступком, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.
Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).
Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.
Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, тобто розкриттю кримінального проступку. 
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.
Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, стан здоров`я обвинуваченого.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Призначаючи покарання, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Обираючи вид покарання, суд приймає до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік, те, що він щиро розкаявся у вчиненому, характеризується позитивно, те, що він добровільно у повному обсязі відшкодував завдану кримінальним правопорушенням шкоду сільській раді. 
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу, у межах санкції статті, передбаченої ч. 1 ст. 197-1 КК, як про те й просить прокурор, однак не у максимальних межах, на чому наполягав прокурором, адже, останній жодним чином не обґрунтував свої міркування щодо такого, з урахуванням того. що обвинувачений визнав свою винуватість, має обставини, що пом`якшують покарання.
На думку суду, покарання у виді штрафу, у даному випадку, є доречним та забезпечить виправлення засудженого.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
У рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості реалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.
Відповідно до частини 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України з обвинуваченого належить стягнути на користь Державного бюджету України процесуальні витрати на залучення експерта.
Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.
Арешт майна у кримінальному провадженні не накладався.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд 
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4  визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму 4 250 гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 9 805,40 грн в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи (т. 2 а.п. 2).
Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.
Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1