ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 568/1919/24
провадження № 61-11430св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -Козинська сільська рада Дубенського району Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засідання у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року в складі судді Сільман А. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року в складі колегії суддів Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області (далі - Козинська сільська рада) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 років померла її рідна тітка ОСОБА_2 , яка на день смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_2 на випадок своє смерті залишила заповіт, яким усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, а також все те, що вона за законом матиме право, заповіла позивачу. 

Позивач зазначала, що проживала разом із спадкодавцем за її адресою без реєстрації з січня 2015 року та здійснювала за нею догляд до дня її смерті. У встановлений законом шестимісячний строк заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавала, оскільки тривалий час хворіла. Після звернення до нотаріуса, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 через пропуск строку.

Посилаючись на те, що за документами її місце реєстрації не збігається з місцем реєстрації спадкодавця ОСОБА_2 , а в позасудовому порядку вона позбавлена можливості довести факт проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та, як наслідок, оформити свої спадкові права позивач просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_2 з січня 2015 року до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Радивилівський районний суд Рівненської області рішенням від 08 квітня 2025 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції врахувавши те, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до суду з підстав пропуску строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 та оформлення своїх спадкових прав, дійшов висновку про те, що звернення позивача до суду з цим позовом свідчить про пошук позивачем ефективного способу для оформлення своїх спадкових прав. Крім того, суд врахував, що позивач не довела належними та допустимими доказами факту проживання разом зі спадкодавцем з січня 2015 року до часу відкриття спадщини. Суд не прийняв до уваги посилання позивача на акти обстеження умов проживання, вважав, що вони є неналежними доказами, оскільки не відповідають встановленій законодавством формі, не містять відомостей про постійне проживання позивача зі спадкодавцем з 2015 року, а також суперечать фактичним обставинам справи та висновкам, які містяться у судових рішеннях у справах № 568/310/21, № 568/197/22, № 568/467/24.

Постановою від 07 серпня 2025 року Рівненський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, вказавши про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що вона проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а наведені позивачем докази не дають підстав для такого висновку.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі 

05 вересня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року і постанову Рівненського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Також зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на момент смерті ОСОБА_2 позивач проживала разом із спадкодавцем без реєстрації, доглядала її та похоронила.

Після смерті спадкодавця, у зв`язку з хворобою, не змогла у встановлений законом шестимісячний термін подати заяву про прийняття спадщини.

Зазначає, що факт її проживання зі спадкодавцем підтверджено належними доказами.

Встановлення даного факту їй необхідне для оформлення спадщини за заповітом, яка залишилася після смерті її тітки ОСОБА_2 .

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 02 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Радивилівського районного суду Рівненської області.

У лютому 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а. с. 6).

За життя, а саме 25 грудня 2014 року, ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Березинівської сільської ради Дубенського району Рівненської області Соломко С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 64, відповідно до якого заповіла все своє майно, яке належало їй на день смерті, позивачу ОСОБА_1 (а. с. 8).

Суди встановили, що у березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, заінтересована особа - Козинська сільська рада, в якій просила встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини (справа № 568/310/21).

Ухвалою від 11 травня 2021 року у справі № 568/310/21, залишеною без змін постановами Рівненського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року та Верховного Суду від 26 січня 2022 року, Радивилівський районний суд Рівненської області заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 залишив без розгляду.

Також ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до Козинської сільської ради провизначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (справа № 568/197/22).

Рішенням від 31 травня 2022 року Радивилівський районний суд Рівненської області у справі № 568/197/22 визначив ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 (а. с. 45-47).

Оскільки ОСОБА_1 пропустила визначений судом додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, вона повторно звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 (справа № 568/467/24).

Рішенням від 30 квітня 2024 року Радивилівський районний суд Рівненської області у справі № 568/467/24, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, в задоволенні позову (повторному) ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 відмовив (а. с. 52, 53).

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Гордійчук В. І. від 05 червня 2024 року № 165-01/16 спадкову справу після смерті ОСОБА_3 не заведено, оскільки спадкоємець за законом ОСОБА_1 пропустила встановлений законом шестимісячний термін для подачі заяви про прийняття спадщини та немає документального підтвердження, що вона постійно проживала (була зареєстрована у встановленому законом порядку) разом зі спадкодавцем на час його смерті (а. с. 10).

Відповідно до інформації зі Спадкового реєстру від 05 червня 2024 року спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилася (а. с. 11).

Згідно з довідкою Козинської сільської ради від 12 січня 2021 року № 02-27/1/11 ОСОБА_1 доглядала до смерті свою рідну тітку ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , похоронила її. Довідка видана на підставі погосподарської книги № 5 за 2016-2023 років (а. с. 12).

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04 березня 2021 року № 02-27/1/85, складеного старостою Березинівського старостинського округу, ОСОБА_1 проживала без реєстрації разом з ОСОБА_2 до дня її смерті, за адресою: АДРЕСА_1 , вони вели спільне господарство (а. с. 13).

З копії паспорта громадянина України встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована, за адресою: АДРЕСА_2 , з 11 травня 1979 року (а. с. 14).

Згідно з актів обстеження Козинської сільської ради від 20 травня 2024 року № 05-34/20 та від 25 лютого 2025 року № 25-34/50 ОСОБА_1 здійснювала догляд за ОСОБА_2 та проживала без реєстрації, за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 тривалий час хворіла та потребувала постійного стороннього догляду. ОСОБА_1 здійснювала постійний щоденний догляд, допомагала у веденні особистого селянського господарства. Про факт здійснення постійного догляду свідчать сусіди (а. с. 7, 29).

Відповідно до довідки Козинської сільської ради від 25 лютого 2025 року № 05-34/49 ОСОБА_2 постійно проживала АДРЕСА_1 , до складу її сім`ї входила племінниця ОСОБА_1 , яка проживала без реєстрації. Довідка видана на підставі погосподарської книги № 5 за 2016-2023 роки (а. с. 28).

У матеріалах справи містяться довідки сімейного лікаря, відповідно до яких ОСОБА_1 хворіла в період з 20 жовтня 2020 року до 10 грудня 2020 року та з 20 вересня 2022 року до 10 жовтня 2022 року (а. с. 9).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 .
Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.
Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надала суду: 
- довідку Козинської сільської ради від 12 січня 2021 року № 02-27/1/11 (а. с. 12);
- акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04 березня 2021 року № 02-27/1/85, складений старостою Березинівського старостинського округу Козинської сільської ради (а. с. 13);
- довідку старости Березинівського старостинського округу Козинської сільської ради від 25 лютого 2025 року № 05-34/49 (а. с. 28);
- акт обстеження комісії в складі старости Березинівського старостинського округу Козинської сільської ради та сусідів ОСОБА_2 від 25 лютого 2025 року № 05-34/50 (а. с. 29).

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відхилив зазначені докази як такі, що не підтверджують факту постійного проживання позивача з її тіткою на момент її смерті, оскільки такі акти обстеження не відповідають вимогам щодо їх форми, встановленим наказом Міністерства соціальної політики України від 04 липня 2022 року № 190, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 липня 2022 року за № 794/38130.

Крім того, суди правильно врахували, що надані позивачем довідки та акти складені вже після смерті ОСОБА_2 , зі слів ОСОБА_1 , а тому викликають сумніви в їх достовірності.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такою оцінкою, наданих позивачем доказів на підтвердження своїх вимог.

Також, як відомо з матеріалів справи, рішенням від 31 травня 2022 року у справі № 568/197/22 Радивилівський районний суд Рівненської області визначив ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини. Однак, ОСОБА_1 у встановлений судом тримісячний додатковий строк до нотаріальної контори не звернулася і не вчинила передбачених дій щодо оформлення своїх спадкових прав.

На повторне звернення з позовними вимогами про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини рішенням від 30 квітня 2024 року у справі № 568/467/24 Радивилівський районний суд Рівненської області, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, в позові відмовив.

Враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, а також те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а наведені позивачем докази не дають підстав для такого висновку, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведення позивачем належними та допустимими доказами факту постійного проживання зі спадкодавцем на день її смерті.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки судів у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки у зазначеній справі суд керувався конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
На відміну від зазначеної справи, у справі, що переглядається, суди дослідили надані позивачем докази, надавши належну оцінку обставинам справи у контексті застосування частини третьої статті 1268 ЦК України, зокрема щодо місць реєстрації та проживання спадкоємця та спадкодавця, а також інші докази, якими позивач доводив факт проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, оскільки у наведеній як приклад неоднакового застосування норм права постанові Верховного Суду встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях у розглядуваній справі.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили обставини справи, перевірили їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, правильно встановили спірні правовідносини сторін і норми права, які підлягають застосуванню до них, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 08 квітня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький 

І. В. Литвиненко