КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6029/2026
Справа № 372/1997/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

17 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Зінченка О.М. в м. Обухів 06 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В квітні 2025 року позивач ТОВ «Свеа Фінанс» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 03774-05/2023 від 04 травня 2023 року у розмірі 44362,50 грн., покласти на відповідача судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що 04 травня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 уклали договір про надання фінансового кредиту № 03774-05/2023 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до розділу 1 договору про надання фінансового кредиту, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в гривні в сумі 10500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надається строком на 21 день, базова процентна ставка становить 2,5 % на день. 
ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника НОМЕР_1 , яку позичальник вказав при оформленні кредиту, що підтверджується документом від надавача платіжних послуг ТОВ «Універсальні платіжні рішення», ліцензія на послуги з переказу коштів без відкриття рахунку № 21/788-рк від 01 травня 2023 року, видана НБУ.
Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.
Усвідомлюючи виникнення фінансових зобов`язань перед первісним кредитором, відповідач здійснював часткові оплати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, і таким чином, сплачуючи кредит, вчинив конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного кредитного договору, який створив для нього певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано.
03 липня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Стар Файненс Груп» було укладено договір факторингу № 3072023, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт (первісний кредитор) передав фактору (новому кредитору), а фактор прийняв права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта за кредитними договорами, укладеними між боржниками та клієнтом. Відповідно до додатку 1 (реєстру боржників) до договору факторингу № 3072023 від 03 липня 2023 року, в тому числі було відступлено і заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 03774-05/2023 від 04 травня 2023 року.
29 листопада 2023 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (нині ТОВ «Свеа Фінанс») було укладено договір факторингу № 01.02-79/23, відповідно до умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги від ТОВ «Стар Файненс Груп» за кредитними договорами та сплачує ТОВ «Стар Файненс Груп» за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.
Відповідно до додатку 1 (реєстру боржників) до договору факторингу № 01.02-79/23 від 29 листопада 2023 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 03774-05/2023 від 04 травня 2023 року станом на дату цього відступлення права вимоги складає 44362,50 грн.
Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 03774-05/2023 від 04 травня 2023 року становить 44362,50 грн., складається із заборгованості по тілу кредиту 10500 грн., заборгованості по відсотках 33862,50 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 листопада 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 03774-05/2023 від 04 травня 2023 року у розмірі 44362,50 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору 2422,40 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що перебуває у лавах ЗСУ, наводив зміст п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».
Наводив зміст ст. 627, 1056 ЦК України, акцентував, що кредитні правовідносини виникають з моменту фактичного отримання позичальником грошових коштів, а не з дати підписання кредитного договору, посилався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 910/11592/18, від 12 червня 2020 року у справі № 922/1059/19, а також від 17 березня 2021 року у справі № 910/21275/20, в якій наголошено, що позивач, який стверджує про наявність заборгованості за кредитом, зобов`язаний надати докази саме факту передачі грошових коштів відповідачу, оскільки договір без фактичного виконання не породжує зобов`язань щодо повернення грошей.
Наполягав, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача, яким не надано платіжних доручень, банківських виписок або інших документів, які свідчили би про перерахування кредиту, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі або їх істотного зменшення.
Вважав, що позовні вимоги ґрунтуються на помилковому розрахунку заборгованості, оскільки не враховано момент фактичного отримання кредитних коштів, що є ключовим елементом виникнення кредитного зобов`язання. Відсутність підтвердження факту перерахування кредиту виключає законність і обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості.
Оцінюючи наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, складений позивачем 18 березня 2025 року та підписаний його представником, звертав увагу, що розрахунок складено без будь-яких первинних документів чи підтверджень від первісного кредитора, з його змісту неможливо встановити, хто саме та за якою процентною ставкою здійснював нарахування, що ставить під обґрунтований сумнів його достовірність та відповідність фактичним обставинам справи. При цьому нарахування у ньому зазначені з 04 травня 2023 року, тобто з дати, коли ТОВ «Свеа Фінанс» взагалі не мало жодних прав вимоги за даним кредитним договором.
Наводив зміст ст. 76, 77, 80 ЦПК України, ст. 215, 216 ЦК України, зазначав, що наданий розрахунок не відповідає вимогам закону, є неналежним та недопустимим доказом, а обставини його складання свідчать про можливу фальсифікацію та зловживання правом з боку позивача. 
Звертав увагу, що позивач визнає сплату відповідачем 25 травня 2023 року 3012,50 грн., однак у самому розрахунку ці платежі відсутні або належним чином не враховані, що ставить під сумнів його достовірність та свідчить про грубі порушення принципів повного і об`єктивного відображення руху коштів. Розрахунок, який не відображає фактичні платежі та їх розподіл, не може бути визнаний належним та допустимим доказом. Більше того, у розрахунку чітко не зазначено, в рахунок погашення яких саме зобов`язань було зараховано 3012,50 грн. Вважав, що заявлена до стягнення сума заборгованості підлягає зменшенню щонайменше на 3012,50 грн. тіла кредиту, оскільки вказані кошти були сплачені відповідачем та мали бути враховані при формуванні залишку боргу, а неналежний облік цих коштів свідчить, що наданий розрахунок є недостовірним, складений із порушенням закону та не підлягає врахуванню судом.
Вказував, що договори факторингу від 06 вересня 2023 року та 25 жовтня 2023 року, наявністю яких позивач обґрунтовує наявність у нього права вимоги, укладено з численними порушеннями вимог законодавства, що виключає можливість визнання позивача належним кредитором у розумінні норм цивільного права.
Наводив зміст ст. 512, 514 ЦК України, пояснював, що у наданих позивачем договорах факторингу зазначено, що право вимоги передається за доданим до договору реєстром, який не є частиною матеріалів справи або долучений без доказів достовірності. Навіть за наявності реєстру в окремих додатках він не містить чіткої інформації про боржника ОСОБА_1 (ПІБ, ІПН, реквізити договору кредиту, дату виникнення заборгованості), не підписаний уповноваженими представниками сторін, не містить печаток або електронного підпису, що унеможливлює перевірку достовірності. Така невизначеність щодо змісту переданої вимоги прямо суперечить принципу правової визначеності та є порушенням ст. 203, 512, 514 ЦК України. У справі відсутні належні докази правонаступництва, а отже позивач не є особою, яка має право вимоги до відповідача. Акцентував увагу, що позивачем не надано акт прийому-передачі другого факторингу, отже право вимоги не було відступлено та позивач не має обґрунтованих та правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.
Наводив зміст ст. 516 ЦК України, вказував, що у разі заміни кредитора в зобов`язанні боржник має бути повідомлений про це, однак жодного належного доказу повідомлення ОСОБА_2 про заміну кредитора до матеріалів справи не надано. Такий недолік має істотне правове значення, оскільки до моменту отримання боржником належного повідомлення він має право виконати зобов`язання первісному кредитору (ст. 527 ЦК України), а новий кредитор не може вважатися таким, що набув належного права вимоги. З огляду на це ТОВ «Свеа Фінанс» не довело факту повідомлення відповідача, тому не набуло процесуального статусу кредитора у цій справі.
Зазначав, що договори факторингу, на які посилається позивач, не містять повного обсягу первинної документації, яка могла би підтвердити дійсність та реальність фактичного переходу прав вимоги: акту приймання-передачі прав вимоги із зазначенням боржників та розміру заборгованості, платіжних документів, які підтверджують, що новий фактор (позивач) сплатив попередньому кредитору грошові кошти за передане право вимоги, відсутні внутрішні облікові документи. У такій ситуації є підстави вважати, що договори факторингу були укладені формально, без наміру їх виконання, тобто можуть бути фіктивними правочинами, які в силу ст. 234 ЦК України є недійсними.
Посилався на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», правові висновки Верховного Суду в постанові від 14 лютого 2019 року в справі № 910/11027/17, у якій наголошено, що відсутність у сторони спеціальної правосуб`єктності або необхідної ліцензії на момент вчинення правочину є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином, ненадання позивачем підтвердження наявності ліцензій у обох фінансових компаній та повноважень їхніх представників породжує обґрунтовані сумніви щодо дійсності укладених договорів у контексті вимог ст. 203 ЦК України, а також на правову позицію Верховного Суду в постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 910/3932/21.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 04 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ФК «Інвеструм» із заявкою-анкетою клієнта на отримання фінансового кредиту, у якій зазначив особисті дані (а. с. 9), і в цей же день уклав з ТОВ «ФК «Інвеструм» договір про надання фінансового кредиту № 03774-05/2023, за умовами якого товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 10500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається строком на 360 днів, дата надання кредиту 04 травня 2023 року. Клієнт зобов`язаний погасити наданий кредит в останній день строку кредитування. Дата погашення кредиту 27 квітня 2024 року. Процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.2 цього договору (п. 1.1 - 1.4.1 договору).
Згідно п. 1.6 договору, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № 5375-41хх-хххх-9332 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за вказаними реквізитами.
Згідно п. 7.1 договору, цей договір складено в двох оригінальних примірниках українською мовою, по одному для кожної із сторін, що мають однакову юридичну силу. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами сторін та діє до повного виконання клієнтом зобов`язань за ним.
Згідно п. 8 договору «Реквізити та підписи сторін», зі сторони позичальника договір підписано одноразовим ідентифікатором « ОСОБА_1 , W0266» (а. с. 10 - 13).
03 липня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Стар Файненс Груп» уклали договір факторингу № 3072023, відповідно до п. 1.1, 1.2, 1.4 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передав фактору, а фактор прийняв і зобов`язується оплатити клієнту права вимоги за грошовими зобов`язаннями у загальному розмірі 320 904 260,80 грн., що виникли у клієнта за кредитними договорами, укладеними між боржниками та клієнтом. На підставі цього договору фактор стає новим кредитором в зобов`язаннях, що виникли із основних договорів, та отримує права вимоги по зобов`язанням за основними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті боргу за основними договорами, строк платежу за якими настав, а також вимоги по основним договорам, які виникнуть в майбутньому, з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі відповідно до додатку № 2 до цього договору. Відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належних клієнту за основними договорами, та їх перехід від клієнта до фактора відбувається у дату укладення цього договору та акту приймання-передачі.
На а. с. 34 наявна копія витягу з реєстру боржників до договору факторингу, завіреного одноособово директором ТОВ «Стар Файненс Груп», згідно якого за договором факторингу № 3072023 від 03 липня 2023 року було відступлено в тому числі право вимоги до ОСОБА_1 , номер основного договору 03774-05/2023, сума заборгованості за основною сумою боргу 10500 грн., сума заборгованості за відсотками 10500 грн., загальна сума заборгованості 21000 грн.

29 листопада 2023 року ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 01.02-79/23, за умовами якого клієнт відступає (передає) фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору, у порядку та у строки, встановлені цим договором. Згідно п. 3.1.3 договору право вимоги переходить до фактора з моменту підписання цього договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за кредитними договорами (а. с. 35 - 41).
На а. с. 48 наявна копія витягу з реєстру боржників до договору факторингу, завіреного одноособово директором ТОВ «Свеа Фінанс», згідно якого за договором факторингу № 01.02-79/23 від 29 листопада 2023 року було відступлено в тому числі право вимоги до ОСОБА_1 , номер основного договору 03774-05/2023, сума заборгованості за основною сумою боргу 10500 грн., сума заборгованості за відсотками 33862,50 грн., загальна сума заборгованості 44362,50 грн.
Рішенням єдиного учасника ТОВ «Росвен Інвест Україна» від 25 березня 2024 року змінено назву товариства на ТОВ «Свеа Фінанс» (а. с. 49, 59).

Відповідно до складеного позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2023 року № 03774-05/2023 за період з 04 травня 2023 року по 18 березня 2025 року, заборгованість відповідача становить 44362,50 грн., із застереженням, що ТОВ «Свеа Фінанс» жодних додаткових нарахувань не здійснювало, всі нарахування були здійснені ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Стар Файненс Груп» згідно з умовами укладеного з позичальником договору (а. с. 25).
Згідно інформаційної довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 18 березня 2025 року, зазначено, що ним укладено з ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» договір на переказ коштів в національній валюті без відкриття рахунків ФК-150920 від 15 вересня 2020 року, відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта 04 травня 2023 року 18:25:05 на суму 10500 грн., маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua - 233389731, призначення платежу: Зачисление 10500 грн. на карту НОМЕР_1 (а. с. 29).

Згідно посвідчення офіцера НОМЕР_2 , ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в ЗСУ (а. с. 81) та 22 травня 2025 року отримав припис № 2 ІНФОРМАЦІЯ_1 вибути у розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 на підставі наказу Міністра оборони України від 13 травня 2025 року № 626 (о/с) (а. с. 70).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «Свеа Фінанс», суд першої інстанції виходив з того, що 04 травня 2023 року ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Інвеструм» укладено кредитний договір 03774-05/2023, право вимоги за яким в подальшому було відступлено на користь позивача; первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання, відповідач, в свою чергу, не виконує зобов`язання, в зв`язку з чим має заборгованість за кредитним договором з повернення тіла кредиту та відсотків у загальному розмірі 44362,50 грн., які підлягають стягненню з нього на користь позивача.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Так, судом встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовується, що 04 травня 2023 року ОСОБА_1 і ТОВ «ФК «Інвеструм» уклали договір про надання фінансового кредиту № 03774-05/2023 в електронній формі шляхом його підписання електронними підписами сторін, в тому числі ОСОБА_1 - одноразовим ідентифікатором «Осипов Микола Сергійович, W0266».

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що договір, підписаний ОСОБА_1 , передбачав передачу первісним кредитором позичальнику у власність грошових коштів шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, вказаний останнім.

Кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), у якій зазначено, що згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

У разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

Оскільки позивач ТОВ «Свеа Фінанс» посилався на те, що він набув права вимоги за вказаним договором на підставі укладеного договору факторингу, саме на останнього покладено обов`язок з доведення перерахування позичальнику грошових коштів на вказаний ним картковий рахунок.

На підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «Свеа Фінанс» було надано інформаційну довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 18 березня 2025 року, у якій зазначено, що ним укладено з ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» договір на переказ коштів в національній валюті без відкриття рахунків ФК-150920 від 15 вересня 2020 року, відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта 04 травня 2023 року 18:25:05 на суму 10500 грн., маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua - 233389731, призначення платежу: Зачисление 10500 грн. на карту НОМЕР_1 (а. с. 29).

Разом з тим, вказаний доказ не підтверджує факт отримання відповідачем коштів на підставі укладеного договору та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначає позивач, а отже є неналежним.

Апеляційний суд враховує, що у довідці відсутні ПІБ відповідача, інформація щодо підстав перерахування, наприклад, на виконання кредитного договору, також позивачем не надано доказів, що відповідач володів або користувався банківською карткою № НОМЕР_1 , встановити повні реквізити якої суд позбавлений можливості, оскільки даний номер не є повним, в кредитному договорі повний номер банківської карти також не зазначено, і позивачем не надано доказів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідачу відповідного рахунку.

При цьому в кредитному договорі в п. 1.1 передбачається, що кошти перераховує саме ТОВ «ФК «Інвеструм», а не ТОВ «Універсальні платіжні рішення».

Водночас, відповідач по справі ОСОБА_1 стверджує, що ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Свеа Фінанс» не підтвердили виконання свого обов`язку щодо видачі коштів жодним належним і допустимим доказом, зокрема, первинними документами.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Апеляційний суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Крім того, відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по справі були перераховані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем по справі. Наявні в матеріалах справи докази, а саме довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 18 березня 2025 року, не є первинним бухгалтерським документом, який створено безпосередньо під час банківської операції по перерахуванню коштів та який може підтвердити факт перерахування коштів на картковий (поточний) рахунок фізичної особи, такий як платіжна інструкція або виписка з особового рахунку клієнта.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заявлялося клопотання про витребування у банку-емітента доказів належності кредитної картки НОМЕР_1 саме відповідачу, а також інформації про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 за 04 травня 2023 року.

Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що 04 травня 2023 року ОСОБА_1 одержав кредитні кошти від ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» у розмірі 10500 грн., і що заборгованість відповідача по кредитному договору складає 44362,50 грн. (відповідно до розрахунку заборгованості), матеріали справи не містять. Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

Вищевикладене позбавляє суд можливості вважати доведеним факт переказу ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» коштів в сумі 10500 грн. на картковий рахунок, який за доводами позивача належить ОСОБА_1 , що було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Натомість, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що ОСОБА_1 визнавав існування заборгованості, просив зменшити позовні вимоги до тіла кредиту, тобто до 10500 грн., з чим апеляційний суд погодитись не може, оскільки такі висновки не ґрунтуються на наявних у справі доказах. Так, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 наголошував, що не заперечує проти факту укладення кредитного договору, що не рівноцінне як визнанню наявності заборгованості за кредитним договором, так і визнанню факту отримання кредитних коштів.

Водночас, ОСОБА_1 лише звертав увагу, що надані позивачем докази не узгоджуються між собою, а саме, що позивач визнає сплату відповідачем 25 травня 2023 року 3012,50 грн., однак у самому розрахунку ці платежі відсутні або належним чином не враховані, що ставить під сумнів його достовірність та свідчить про грубі порушення принципів повного і об`єктивного відображення руху коштів, і за даних обставин заявлена до стягнення сума заборгованості підлягала зменшенню щонайменше на 3012,50 грн. тіла кредиту, оскільки вказані кошти були сплачені відповідачем та мали бути враховані при формуванні залишку боргу, а неналежний облік цих коштів свідчить, що наданий розрахунок є недостовірним, складений із порушенням закону та не підлягає врахуванню судом.
Разом із тим, такі міркування ОСОБА_1 не свідчать про те, що ним визнається факт отримання кредитних коштів, що підтверджується його запереченнями проти позову в цілому, про що чітко зазначено у відзиві на позовну заяву.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що жодних належних та допустимих доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо отримання відповідачем кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру матеріали справи не містять, а відтак позов ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено судом першої інстанції безпідставно, оскільки є недоведеним та необґрунтованим.
За таких умов, оскільки факту отримання ОСОБА_1 коштів за кредитним договором в межах даного апеляційного перегляду не встановлено, нарахування процентів за користування кредитними коштами в будь-якому розмірі та за будь-який період є безпідставним, в зв`язку з чим апеляційний суд не оцінює посилання відповідача у апеляційній скарзі про незаконність нарахування відсотків відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зважаючи на недоведеність в межах даного позову факту укладення кредитного договору та надання кредитних коштів, а отже недоведеності наявності права вимоги до ОСОБА_1 у первісного кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту відступлення права вимоги на користь ТОВ «Свеа Фінанс» та відсутності в матеріалах справи доказів наявності у первісного і нового кредиторів ліцензії на здійснення факторингової діяльності, а також неналежного повідомлення відповідача про заміну кредитора в зобов`язанні. 
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 листопада 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» у позові до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (м. Київ бульвар Вацлава Гавела 6 код ЄДРПОУ 37616221) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 3633,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.