П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/21063/25	

Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.
Дата і місце ухвалення: 17.12.2025 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №420/21063/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 року по 17.06.2025 року, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.03.2022 року виплаченої року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/28096/24 від 30.01.2025;
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 року по 17.06.2025 року, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.03.2022 року виплаченої року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/28096/24 від 30.01.2025;
- визнати протиправними дії Головного управління ДСНС України в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки такого розрахунку з 01.03.2018 по 17.06.2025 року;
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки такого розрахунку з 01.03.2018 по 17.06.2025 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за період з 01.03.2018 року по 03.03.2022 року, за весь час затримки її виплати, а саме за період з 01.03.2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення 17.06.2025 року.
Зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої індексації за період з 01.03.2018 року по 03.03.2022 року, за весь час затримки її виплати.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи судове рішення у справі, не врахував, що позивач уже реалізував право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в межах іншої судової справи, у зв`язку з чим повторне застосування відповідальності за ті самі обставини є недопустимим.
Крім того, апелянт зазначає, що компенсація втрати частини доходів також має характер відповідальності роботодавця за порушення строків виплати грошового забезпечення, а тому її стягнення за той самий період фактично призводить до подвійного притягнення відповідача до відповідальності.
Також апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував обставини, пов`язані з наявністю спору між сторонами щодо правомірності нарахування відповідних сум, а також те, що відповідач уже був притягнутий до відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
ОСОБА_1 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області з 20 травня 2016 року по 03 березня 2022 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі №420/22799/24 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2025 року у зазначеній справі рішення суду першої інстанції змінено та стягнуто з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 04.03.2022 по 29.04.2024.
Разом з тим, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі №420/28096/24 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.03.2022 року.
На виконання зазначеного рішення суду 17 червня 2025 року позивачу виплачено грошові кошти у сумі 160 327,52 грн.
Водночас компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати зазначених сум відповідачем не нарахована та не виплачена.
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду першої інстанції з відповідним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що обставини несвоєчасного проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим не підлягають доказуванню, при цьому, застосовуючи положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для повторного стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, оскільки таке право позивачем вже реалізовано в межах іншої судової справи, водночас, оцінюючи вимоги щодо компенсації втрати частини доходів, суд першої інстанції встановив, що індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.03.2022 року виплачена позивачу лише 17.06.2025 року на виконання судового рішення, тобто з порушенням установлених строків, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів за весь період затримки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що, зокрема, передбачає обов`язок своєчасного та належного виконання покладених на них обов`язків.
Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від роботодавця, повинна бути проведена у день звільнення, а у разі порушення цього обов`язку відповідно до статті 117 цього Кодексу настає відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Разом з тим, правове регулювання спірних правовідносин здійснюється також Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відповідно до статті 2 якого компенсація провадиться у разі затримки виплати доходів на один і більше календарних місяців.
Відповідно до статті 3 зазначеного Закону сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого доходу на індекс інфляції за період невиплати.
Аналіз наведених норм свідчить, що виплата середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини доходів мають різну правову природу.
Так, виплата середнього грошового забезпечення є заходом юридичної відповідальності роботодавця за порушення обов`язку щодо своєчасного проведення розрахунку при звільненні, тоді як компенсація втрати частини доходів не є санкцією, а має відшкодувальний характер та спрямована на компенсацію матеріальних втрат особи, пов`язаних із знеціненням грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.
Отже, зазначені виплати не є тотожними за своєю правовою природою, а тому їх одночасне застосування не свідчить про подвійне притягнення відповідача до відповідальності.
Як встановлено судом, індексація грошового забезпечення за відповідний період була виплачена позивачу лише 17.06.2025 року на виконання судового рішення, тобто із порушенням встановлених строків її виплати.
За таких обставин факт затримки виплати доходу є встановленим та підтвердженим матеріалами справи, що відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є самостійною підставою для нарахування компенсації втрати частини доходів.
При цьому право на таку компенсацію виникає незалежно від причин затримки та незалежно від того, чи були відповідні суми попередньо нараховані, у тому числі у випадку їх виплати на виконання судового рішення.
Таким чином, сам по собі факт попереднього стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не впливає на виникнення у позивача права на компенсацію втрати частини доходів та не виключає обов`язку відповідача здійснити відповідні нарахування.
Зазначений підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої право на компенсацію втрати частини доходів виникає у разі порушення встановлених строків виплати доходів незалежно від причин такої затримки та незалежно від того, чи були відповідні суми попередньо нараховані, у тому числі якщо такі суми визначені та виплачені на виконання судового рішення.
У цьому контексті відмова у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів за наявності встановленого факту порушення строків виплати грошового забезпечення призвела б до покладення на позивача непропорційного тягаря, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини щодо захисту майнових прав особи.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що вони зводяться до тверджень про недопустимість подвійного притягнення відповідача до відповідальності у зв`язку з уже здійсненим стягненням середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим такі доводи є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи зазначених виплат та фактично зводяться до ототожнення різних за змістом правових інститутів.
Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б спростовували встановлені судом факти або свідчили про неправильне застосування норм матеріального права, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
З урахуванням результатів апеляційного перегляду, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Відповідно до статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року – залишити без змін.
Судові витрати відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук