П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/10430/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Тетяна Олександрівна 
Суддя-доповідач - Сушко О.О. 
17 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Сушка О.О. 
суддів: Залімського І. Г.  Мацького Є.М. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати із 01.01.2025 підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непацючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області починаючи із 01.01.2025 поновити, нарахувати та виплачувати підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, встановлених на 1 січня календарного року.
Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що вона є непрацюючим пенсіонером, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення. З огляду на прийняття 17 липня 2018 року Конституційним Судом України рішення №6-р/2018 вважає, що згідно положень статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на отримання доплати до пенсії у розмірі двох прожиткових мінімумів. Таке право підтверджене рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі №240/548/22. Однак, відповідач з 01 січня 2025 року, на переконання позивача, протиправно припинив нарахування та виплату зазначеної доплати. Зауважила, що додаткові підстави для обмеження виплати, визначені Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення» від 27 грудня 2024 року №1524, протирічать приписам статті 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому не підлягають застосуванню.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач має статус громадянина, який постраждав від наслідків аварії на ЧАЕС, є непрацюючим пенсіонером, та проживає в зоні гарантованого добровільного відселення.
На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі №240/548/22 з 29 червня 2021 року проведено перерахунок пенсії позивача з урахуванням підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, встановленим законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
За результатами звірки з Єдиним державним демографічним реєстром відповідач установив, що за місцем проживання в АДРЕСА_1 , яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, позивач проживає з 11 квітня 2000 року.
З 01 січня 2025 року доплата до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, позивачу не встановлена.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі №240/548/22 зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області провести позивачу нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, встановленим законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
01 січня 2025 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19 листопада 2024 року №4059-ІХ (далі – Закон України №4059-ІХ).
Статтею 45 названого Закону установлено, що у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.
Особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) самостійно або у встановленому законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, а також особам, які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється.
Виплата доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення непрацюючим пенсіонерам припиняється після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею.
На реалізацію наведеної правової норми 27 грудня 2024 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення» №1524 (далі – Постанова №1524).
Згідно приписів названої Постанови, установлено, що у 2025 році факт проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року для встановлення, продовження чи припинення доплат, передбачених статтею 45 Закону України №4059-ІХ, у разі відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби, Реєстрі територіальної громади та в інших державних реєстрах встановлюється органами Пенсійного фонду України за сукупності таких обставин:
- особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;
- у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про зміну місця проживання такою особою у період після 1 січня 1993 року.
Також постановою Уряду від 07 березня 2025 року №263 Постанову №1524 доповнено пунктом 11, яким закріплено, що у 2025 році виплата за проживання на забруднених територіях встановлюється у розмірі, передбаченому статтею 45 Закону України №4059-ІХ, як самостійна доплата до пенсії, на яку має право особа згідно із законом.
Перш за все слід зауважити, що згідно з усталеною судовою практикою (постанови Верховного Суду України від 23 квітня 2013 року № 21-239а11, від 19 березня 2013 року № 21-53а13, від 05 листопада 2013 року№21-293а13, від 07 липня 2014 року №21-222014 тощо), відступу від якої не здійснювалося Верховним Судом, виплати за рішеннями судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження строком, продовжуються до внесення змін до норм законодавства, якими керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача.
Тобто, за умов іншого законодавчого регулювання, порядок та строки нарахування пенсійних виплат можуть бути змінені.
Аналогічна правова позиція викладена у постанов Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі №240/28481/23.
У даному випадку відбулася зміна законодавства та проведення нарахування і виплати доплати до пенсії непрацюючим пенсіонерам визначені положеннями Закону України №4059-ІХ та Постанови №1524.
Відтак, є безпідставними твердження позивача про невиконання відповідачем судового рішення та доводи про те, що предметом розглядуваного позову є правовідносини щодо порядку виконання рішення суду, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин змінилося нормативно-правове регулювання порядку нарахування та виплати доплати до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, внаслідок прийняття Закону України №4059-ІХ та Постанови №1524.
Визначальним питанням для вирішення цієї справи є правомірність дій органу Пенсійного фонду України щодо проведення нарахування та виплати доплати до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення з 01 січня 2025 року.
Вирішуючи порушені в заявах по суті справи питання, слід виходити з такого.
Юридична визначеність норми права є ключовою умовою забезпечення кожному ефективного судового захисту незалежним судом.
Конституційний Суд України у рішенні від 20 червня 2019 року № 6-р/2019 звернув увагу, що юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци 5, 6 підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини).
Слід також звернути увагу, що неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання є колізією норм права.
За загальним правилом вирішення колізій, передбаченим частиною 3 статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
У пункті 2.1 рішення від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 Конституційний Суд України зазначив, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Виходячи із засад теорії права, оскільки Закон України №796-ХІІ та Закон України № 4059-IX мають однакову юридичну силу, при цьому останній прийнятий пізніше, у спірних правовідносинах має місце змістовна та темпоральна колізії.
У випадку одночасного існування змістовної та темпоральної колізії між більш ранньою cпeціaльнoю нормою і пізнішою загальною нормою перевагу має раніше прийнята спеціальна норма.
Поряд із цим, у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині 2 статті 19, статті 130 Конституції України.
Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини 2 статті 56, частини 2 статті 62, частини 1 статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян) від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України).
Тим часом слід зауважити, що у рішенні від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 за результатами розгляду справи за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу 9 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.
Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України «при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».
Конституційний Суд України вже здійснював тлумачення зазначених конституційних положень, а також сформулював юридичну позицію, за якою «зміст прав і свобод людини – це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини – це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод – це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики (абзаци 5, 6 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).
Окрім того, Конституційний Суд України вказав, що скасування конституційних прав і свобод – це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація; звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням (абзац 4 підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини рішення від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).
У рішенні від 22 травня 2018 року №5-р/2018 Конституційний Суд України наголошує на конституційному обов`язку держави утверджувати і забезпечувати права і свободи людини та розвиває і конкретизує сформульовані ним юридичні позиції щодо змісту положень частини 3 статті 22 Основного Закону України.
Конституційний Суд України виходив із того, що положення частини 3 статті 22 Конституції України перебувають у системному зв`язку з іншими положеннями цієї статті.
Згідно зі статтею 22 Основного Закону України права і свободи людини, закріплені Конституцією України, не є вичерпними (частина 1); конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина 2); при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина 3).
Оскільки стаття 22 міститься у розділі ІІ «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина» Конституції України і в ній сформульовано загальну вимогу щодо законодавчого регулювання існуючих прав і свобод, то положення частини 3 цієї статті необхідно інтерпретувати у взаємозв`язку з положеннями частин 1 та 2 статті 22, частини 1 статті 64, частини 1 статті 157 Основного Закону України та розуміти як такі, що поширюються на всі існуючі права і свободи людини, гарантовані Конституцією України.
Звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац 3 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення.
Отже, положення частини 3 статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності (підпункт 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року №5-р/2018).
Перевіряючи дотримання законодавчим органом під час прийняття Закону України №4059-ІХ названих Конституційним Судом України умов, слід зазначити наступне.
З 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений та діє по сьогодні.
Закон України №4059-ІХ у статті 45 визначає, що її положення підлягають застосуванню тільки протягом 2025 року, але не довше строку дії воєнного стану.
Також 28 червня 2024 року Урядом прийнято постанову №751, якою затверджена Бюджетна декларація на 2025 – 2027 роки.
Названою декларацією передбачено, що у середньостроковому періоді зусилля Кабінету Міністрів України буде спрямовано на реалізацію реформ, розроблених разом із міжнародними партнерами, що створить фундамент для подальшого відновлення та розвитку економіки, а також сприятиме інтеграції України до ЄС.
У розділі «Державна політика щодо соціальних стандартів та гарантій, соціальна політика» Бюджетної декларації на 2025 – 2027 роки зазначено, що з огляду на необхідність підтримки найуразливіших громадян України, а також недопущення пасивного пристосування соціальної політики до обмежених фінансових можливостей держави основним пріоритетом соціальної політики у середньостроковій перспективі визначено підтримку громадян у подоланні складних життєвих обставин із збереженням адресних підходів і заходів їх розв`язання, що буде здійснено шляхом продовження комплексних реформ у соціальній сфері.
Одним з завдань у зазначений сфері на 2025 – 2027 роки є забезпечення максимальної адресності та наближеності надання відповідної соціальної підтримки тим, хто її потребує.
Згідно пояснювальної записки до проєкту Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у розділі «Державна політика у сфері соціального захисту» Міністерству соціальної політики України передбачено видатки для підтримки найуразливіших громадян України у подоланні складних життєвих обставин з урахуванням задекларованих у Бюджетній декларації на 2025 – 2027 роки засад, а саме: забезпечення максимальної адресності та наближеності надання відповідної соціальної підтримки тим, хто її потребує; прозорість і максимальна об`єктивність критеріїв в отриманні соціальної підтримки; забезпечення захисту прав дитини; забезпечення своєчасного та у повному обсязі фінансування пенсійних виплат; удосконалення механізму надання соціальних послуг з метою наближення їх до вразливих груп населення; підтримка осіб з інвалідністю.
Слід зауважити, що доплата до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, не є за своєю суттю пенсією, на яку особи мають право в разі досягнення передбаченого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV пенсійного віку чи визнання особою з інвалідністю, як соціальну гарантію від держави.
Згідно позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішення від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, у Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини 1 статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина 2 статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98).
Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.
На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників указав Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 19 червня 2001 року №9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов`язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів. 
Окрім того, у рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.
Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (стаття 1, частина 1 статті 8 Основного Закону) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов`язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України. 
У рішеннях від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004, від 24 березня 2005 року №2-рп/2005, від 20 червня 2007 року №5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Окрім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 17 березня 2005 року №1-рп/2005 у справі про надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, держава зобов`язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян.
Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. 
Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині 3 статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. 
Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У межах повноважень Верховна Рада України 19 листопада 2024 року прийняла Закон України № 4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік», який набрав чинності 01 січня 2025 року, яким у статті 45 установлено, що у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.
Таким чином, встановлюючи порядок призначення доплати до пенсії особам, які проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, Верховна Рада України діяла в межах її власних дискреційних повноважень.
У зв`язку з наведеним, втручання держави у право позивача на мирне володіння своїм майном – щомісячну доплату до пенсії особі, яка проживає в зоні гарантованого добровільного відселення (шляхом зміни правових підстави для її нарахування та виплати) відповідає критерію законності.
Наступним критерієм, який підлягає встановленню судом, є те, чи переслідувало втручання у право позивача на мирне володіння своїм майном легітимну мету «в інтересах суспільства».
Загальновідомим є факт, що починаючи з 24 лютого 2022 року Україна перебуває у стані повномасштабної війни внаслідок збройної агресії російської федерації.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Головну роль в обороні України відіграють Збройні Сили України та інші військові формування, які своєю мужньою боротьбою здійснюють ефективний захист Української держави та Українського народу.
В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройній агресії російської федерації проти України. Тому всебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, які беруть участь у захисті Батьківщини та в бойових діях, є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України.
Тобто, в умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету.
За таких обставин зміна нормативно-правового регулювання порядку та розміру доплати до пенсії особам, які проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, викликане об`єктивними причинами, а саме: прагненням збалансувати державний бюджет з метою належного фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які своїми безпосередніми діями здійснюють захист суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України.
Беручи до уваги наведене бракує підстав уважати, що держава не дотримала справедливого балансу між суспільними та індивідуальними інтересами в контексті обмеження права позивача на мирне володіння своїм майном.
Водночас, установлюючи, чи не змушена була позивач нести надмірний індивідуальний тягар внаслідок такого обмеження, слід враховувати, що оплата до пенсії, передбачена статтею 39 Закону України № 796-XII, не є основним джерелом існування позивача, а є додатковою соціальною гарантією; позивач не довела, що відсутність такої доплати поставило її під загрозу нестачі коштів для існування або що її умови життя погіршилися настільки, що вона ризикує опинитися нижче встановленого прожиткового рівня. Отже, позивач не змушена нести надмірний індивідуальний тягар і втручання у її право на мирне володіння майном не порушило суті його соціальних прав.
Наведене спростовує твердження позивача про порушення оскаржуваними у позові діями відповідача норм міжнародного права.
У розглядуваних спірних правовідносинах судом не встановлено, що положення статті 45 Закону України №4059-ІХ призводять до зменшення розміру пенсії позивача нижче визначеного частиною 3 статті 46 Конституції України (прожиткового мінімуму, встановленого законом). При цьому судом установлено існування необхідності перерозподілу коштів з метою забезпечення балансу інтересів усього суспільства держави, яка потерпає від військової агресії російської федерації.
Також слід зауважити, що положення Закону України №4059-ІХ передбачають не повне скасування реалізації права непрацюючих пенсіонерів, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, на доплату до пенсії, а проведення її виплати особам, які проживають на зазначених територіях безперервно з моменту аварії на Чорнобильській АЕС, тобто пенсіонерам, які на момент виникнення спірних правовідносин піддавалися впливу радіації внаслідок проживання на відповідних територіях безперервно найбільший проміжок часу. 
Як зазначено вище, встановлення законодавчим органом додаткових умов для реалізації права на отримання непрацюючими пенсіонерами, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, доплати до пенсії обумовлено необхідністю перерозподілу коштів з метою забезпечення балансу інтересів усього суспільства держави, яка потерпає від військової агресії російської федерації. При цьому такі заходи запроваджено тільки на 2025 рік, однак не довше ніж до закінчення воєнного стану.
Тим часом у випадку внесення відповідних змін до Закону України №796-ХІІ буде мати наслідком зменшення кількості людей, які мають право на отримання відповідної доплати, тобто обмеження права без легітимної мети, суспільної необхідності досягнення такої та належного обґрунтування обмеження, запровадженого на постійній основі.
З огляду на викладене суд не приймає до уваги твердження позивача про порушення положень статті 71 Закону України №796-ХІІ у розглядуваному випадку.
На момент розгляду справи положення Закону України №4059-ІХ не визнані неконституційними, а за результатами аналізу нормативно-правового регулювання спірних правовідносин суд не установи, що положення Закону України №4059-ІХ суперечать Конституції України, що, згідно приписів частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, могло стати підставою для незастосування таких.
Підсумовуючи наведене, положення статті 45 Закону України №4059-ІХ не порушують приписи Конституції України та не призводять до порушення права позивача на отримання пенсії у розмірі, що забезпечує рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а їх прийняття обумовлене необхідністю перерозподілу коштів з метою забезпечення балансу інтересів усього суспільства держави, яка потерпає від військової агресії російської федерації.
Як установлено судом, у відповідності до вимог статті 45 Закону України №4059-ІХ, у порядку, визначеному Постановою №1524, відповідач перевірив відповідність позивача умовам, визначеним для проведення з 01 січня 2025 року нарахування та виплати доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, та за результатами встановлення її відсутності, а саме реєстрації позивача за місцем проживання у с. Зольня Коростенського району, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, з 11 квітня 2000 року, припинив нарахування і виплату такої.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 
Головуючий	 		Сушко О.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Залімський І. Г.    Мацький Є.М.