ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 644/9794/24
провадження № 22-ц/818/736/26
провадження № 22-ц/818/865/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач та відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 ,
відповідачка та позивачка за зустрічним позовом – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 04 серпня 2025 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 01 вересня 2025 року в складі судді Бабенко Ю.П.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 19.09.2015 він з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.06.2024 шлюб між ними розірвано.
Зазначив, що під час шлюбу ними придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку оформлено на відповідачку. 
Вважав, що оскільки квартира була придбана в період шлюбу, вона належить подружжю на праві спільної сумісної власності.
Просив визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 81,4 кв м, житловою площею 51,9 кв м; припинити право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 81,4 кв м, житловою площею 51,9 кв м; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом визначення за ОСОБА_1 частки квартири АДРЕСА_2 та залишення у власності ОСОБА_2 частки квартири АДРЕСА_2 .

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, який у подальшому уточнила.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що дитина проживає разом з нею за кордоном та після розірвання шлюбу забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини здійснюється виключно нею. Єдиним місцем проживання дитини в Україні є виключно спірна квартира. Оскільки дитина проживає з матір`ю, саме в межах забезпечення інтересів дитини потребується збільшення частини спірного сумісного майна. 
Зазначила, що відповідач планує здійснити продаж квартири, що суперечить її інтересам та позбавить дитину фактичного місця проживання, у зв`язку з чим єдиним належним засобом захисту прав та інтересів неповнолітнього є відступ від засад рівності часток подружжя, що в подальшому дозволить сплатити відповідачу різницю вартості поділеного майна та дозволить залишити квартиру у власності та розпорядженні дитини.
Вказала, що в період шлюбу сторонами також придбано автомобіль «ЗАЗ-DAEWOO LANOS», р.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем. Відповідно до висновку щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу № ЕР-37/03-25, середня вартість транспортного засобу складає 176 420,00 грн, тому їй належить грошова компенсація в розмірі 88 210,00 грн.
Просила в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 88 210,00 грн у якості грошової компенсації належної частини колісного транспортного засобу «ЗАЗ-DAEWOO LANOS», р.н. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , 2013 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 04 серпня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено повністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна грошову компенсацію вартості автомобіля «ЗАЗ-DAEWOO LANOS», р.н. НОМЕР_1 , у розмірі 55 586,29 грн; в іншій частині зустрічного позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1600,14 грн.
Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 01 вересня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн та витрати на проведення експертного дослідження ринкової вартості транспортного засобу від 05.06.2025 в розмірі 1001,22 грн, в іншій частині заяви відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційні скарги, в яких просила рішення скасувати частково і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення, яким в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя відступити від засади рівності частко подружжя та визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 ; додаткове рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 є лише юридичною реєстрацією проживання дитини, в якій у дитини немає навіть окремої кімнати для забезпечення комфортних умов життя. Фактично спірна квартира є єдиним місцем проживання дитини. Суд першої інстанції не врахував, що розмір аліментів є неспівмірними з фактичними витратами на спільну дитину. Орієнтовно на утримання дитини витрачається 43500,00 грн. Крім того, проводиться сплата оренди житла, вартість якого складає 1000,00 євро, тобто 48991,00 грн, щомісячно. Зазначила, що аліментів навіть не вистачає на оплату оренди житла, тому відступ від засади рівності часток подружжя належним чином доведено. Посилалася на те, що законодавець визначив обов`язок суду призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, якщо справа розглядалася з призначенням її до розгляду по суті в судових засіданнях, за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення. Натомість в межах даної справи додаткове рішення винесено без участі сторін, не повідомляючи про дату та час судового розгляду. Вважала, що стягнення витрат в розмірі 15000,00 грн є явно завищеним порівняно з предметом спору та обсягом наданої правової допомоги. Суд першої інстанції не звернув увагу на матеріальний стан сторін, зокрема, не врахував, що ОСОБА_1 є платником аліментів на користь спільної дитини, одержувачем яких є вона. Розмір стягнення у сумі 15000,00 грн також має вплив на інтереси дитини, на належне матеріальне забезпечення, що також повинно бути враховано при всебічності розгляду заяви. Надані докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу переконливо не доводять, що заявлені витрати пов`язані саме з розглядом даної справи. При укладенні договору сторони не погодили розміру оплати правових послуг.

29.09.2025 та 22.10.2025 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзиви на апеляційні скарги, в яких вважав судові рішення законними, а апеляційні скарги необґрунтованими.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири, у зв`язку з чим рішення суду в іншій частині, а саме щодо поділу автомобіля, суд апеляційної інстанції не переглядає.

24.02.2026 за допомогою системи «Електронний суд» представник ОСОБА_2 адвокатка Зарицька К.Ю. подала до суду апеляційної скарги клопотання про розгляд справи за відсутності сторони.

25.02.2026 за допомогою системи «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Кутовий Г.І. подав заяву про відкладення (перенесення) розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката в цей час у іншій справі № 631/1493/23.
Між тим, колегія суддів зазначає, що попередні судове засідання, які були призначені на 28.01.2026 та 18.02.2026, були відкладені за відповідними клопотаннями представників сторін у зв`язку із зайнятістю адвокатів у інших справах.
Виходячи з наведеного, а також того, що представник ОСОБА_1 адвокат Кутовий Г.І. детально виклав свої доводи та міркування у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині та додаткове рішення – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 19.09.2015 ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.58 том 1). 

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.06.2024 шлюб між ними розірвано (а.с.25-26 том 1).
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11.11.2024 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 25.07.2016 (а.с.30 том 1).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2020 ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за домовленістю сторін за 783 953,50 грн.
Відповідно до пункту 5.3 цього договору квартира набувається за згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , оскільки договір укладається в інтересах сім`ї, підпис якого на відповідній заяві засвідчений 07.12.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л. за реєстровим № 2422 (а.с.13-18 том 1). 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 235711910 від 07.12.2020, право власності на зазначену квартиру зареєстровано на підставі вказаного вище договору купівлі- продажу за ОСОБА_2 (а.с.19-20 том 1). 
Відповідно до довідки вих. 05/11/2024 про ціну продажу квартири АДРЕСА_2 , складеної ФОП ОСОБА_5 , ціна вказаної квартири становить 862 300,00 грн (а.с.7 том 1).
Згідно з довідкою № 673/д-2025 від 25.02.2025 ОСОБА_1 працює в ТОВ «Нова пошта» з 13.06.2022. На даний момент займає посаду фахівець (ділянки), вид влаштування – основне місце роботи. Дохід за період з 13.03.2022 по 31.01.2025 склав 923 398,35 грн (а.с.94-95,103-104,105-106 том 1).
З довідки Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.03.2025 вбачається, що у відділ на виконанні перебуває виконавче провадження № 77292586 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 у розмірі з усіх видів доходів, щомісячно. Станом на 10.03.2025 заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с.154 том 1).
Матеріали справи містять виписку за рахунком ОСОБА_2 за період з 07.07.2022 по 01.02.2025, з якої вбачається, на рахунок ОСОБА_1 здійснював зарахування коштів на рахунок ОСОБА_2 за вказаний період (а.с.11-28 том 2).

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). 
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, з 19.09.2015 ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбано квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2020.
Також, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.
Сторони не спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.
Виходячи з того, що спірне майно сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти, спільною працею, воно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 надав роз`яснення щодо підстав для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно. Зокрема, зазначено, що обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - орієнтовний перелік обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).
Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що наявність підстав для відступу від рівності часток повинна була довести позивачка за зустрічним позовом, однак обставин, які б могли виступати підставами для збільшення частки ОСОБА_2 у спірній квартирі, судом не встановлено.
Доказів того, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дитини, матеріали справи не містять та до суду їх не надано.
Крім того, проживання дитини з ОСОБА_2 , з огляду на встановлені судами обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, ОСОБА_2 не доведено.
Також, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що ОСОБА_2 не надано доказів того, що розмір аліментів, які вона одержує від ОСОБА_1 на утримання спільного сина є недостатнім для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування. Таких доказів не надано і до суду апеляційної інстанції.
Отже, при вирішенні цього спору судом не було встановлено обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, для відступу від засад рівності часток подружжя.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного майна не спростовано, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до статті 70 СК України відсутні, унаслідок чого спірне майно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому належить їм у рівних частках.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Щодо додаткового рішення суду, колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 604/484/23 (провадження № 61-17933св23), додаткові постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 752/24975/20 (провадження № 61-9599св23).
Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Кутовий Г.І. на підставі договору про надання правничої допомоги від 01.11.2024, ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1051229 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2325 від 02.10.2018 та адвокатом подано до суду позовну заяву, заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, заяву про ознайомлення з матеріалами справи, клопотання/заяву про поновлення строків на подання відзиву, заяву про поновлення процесуального строку, клопотання про витребування доказів, відзив на позовну заяву (зустрічну), заперечення на клопотання (заяву) на заперечення на клопотання про витребування доказів, клопотання про долучення доказів, клопотання про призначення експертизи, клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (підготовчого засідання) та продовження строку проведення підготовчого провадження, відзив на позовну заяву (зустрічну, уточнену), заперечення на відповідь на відзив.
У суді першої інстанції адвокат Кутовий Г.І. приймав участь у судових засіданнях 18.12.2024, 22.01.2025, 07.02.2025, 21.03.2025, 16.05.2025, 06.06.2025, 01.07.2025, 31.07.2025.
Згідно п. 5.1 договору про надання правничої допомоги від 01.11.2024, за надання правничої допомоги замовник зобов`язується виплатити виконавцю гонорар у розмірі та у строк, встановлений додатками до цього договору.
07.08.2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кутовим Г.І. укладено додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 01.11.2024 року.
Згідно п. 5.2 додаткової угоди, замовник сплачує гонорар на користь адвоката в якості оплати послуг адвоката з виконання доручення та надання професійної правничої допомоги, визначеного у п. 1.1. цього договору, грошові кошти у розмірі 20000 грн, а також компенсацію понесених адвокатом витрат.
Згідно п. 5.3. додаткової угоди, попередній розрахунок оплати надання професійної правничої допомоги становить 20 000,00 грн, з яких: оплата послуг за надання професійної правничої допомоги - 20 000,00 грн, витрати адвоката – 0,00 грн. 
Згідно рахунку-Фактури № 1 від 07.08.2025 року всього до сплати послуг адвоката з виконання доручення підлягає сума 20000 грн.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокат Кутовой Г.І. як доказ надав акт здачі-приймання наданої правової допомоги до договору про надання правничої допомоги від 01.11.2024 року. Відповідно до Акту адвокатом Кутовим Г.І. були проведені такі роботи: надання клієнту консультації з вивченням документів з питань виконання доручення, роз`яснення законодавства України та узгодження правової позиції у справі про поділ майна подружжя, вартість даної послуги складає 1000 грн. за дві години; аналіз і використання законодавства та судової практики стосовно справи про поділ майна подружжя, вартість даної послуги складає 3000 грн. за три години; підготовка та складання позовної заяви по справі про поділ майна подружжя, відзиву на зустрічну позовну заяву, заяви про поновлення процесуального строку, заперечення на клопотання про витребування доказів, клопотання про долучення доказів, клопотання про призначення авто товарознавчої експертизи, уточненого відзиву на позовну заяву, заперечення, вартість даних послуг складає 16000 грн. за 16 годин. Загальна вартість робіт (послуг) становить 20000 грн. Акт підписаний сторонами 07.08.2025 року.
Також до суду першої інстанції представниця Новицької В.С. подала заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, а також враховуючи задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони. 
Посилання Новицької В.С. на те, що додаткове рішення винесено без участі сторін, не повідомляючи про дату та час судового розгляду, є безпідставними, оскільки до частини 3 статті 270 ЦПК України внесено зміни на підставі Закону № 4508-ІХ від 18.06.2025, відповідно до якої в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати, то розгляд справи щодо ухвалення додаткового рішення проводиться без повідомлення учасників справи.
Твердження ОСОБА_2 про те, що при укладенні договору сторони не погодили розміру оплати правових послуг, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (додаткова постанова Верховного суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, на яку посилається заявниця). 
Доводи ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на матеріальний стан сторін, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки нею не надано належних, допустимих та достатніх доказів свого скрутного матеріального стану. 
Оскільки судові рішення перевіряються в межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія визнає, що судові рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судових рішень без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 04 серпня 2025 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 01 вересня 2025 року – залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина