Справа № 194/2026/25
Номер провадження № 2/194/20/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2026 року       м.Тернівка
Тернівський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Соколової Ю.І.,
за участю секретаря судового засідання Коркіної Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського міського суду Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Абрамов Максим Вікторович до Новоайдарської селищної військової адміністрації Щастинського району Луганської області про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Абрамов М.В. звернувся до Тернівського міського суду Дніпропетровської області через систему «Електронний суд» з позовною заявою до Новоайдарської селищної військової адміністрації Щастинського району Луганської області, про визнання права власності, в якій просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,00 кв.м., жилою площею 47,3 кв.м. 
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі – продажу від 23.02.2000, посвідченого нотаріально, набув право власності на домоволодіння в АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано 25.02.2000 в Малому державному комунальному підприємстві технічної інвентаризації за реєстровим номером №1/438.
26.05.2025 позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності, але 23.06.2025 отримав відмову, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття або припинення речових прав на нерухоме майно.
Позивач з 2000 до 2022 року проживав у вищевказаному будинку, але у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та активними бойовими діями, позивач вимушений був переміститися до більш безпечного міста. Будинок позивача на даний час пошкоджений внаслідок бойових дій, а для отримання компенсації для відновлення об`єктів нерухомого майна, так і для отримання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна необхідною є наявність інформації про об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач позбавлений можливості провести державну реєстрацію речових прав на домоволодіння та вимушений звертатись до суду з даною позовною заявою про визнання права власності.
Ухвалою судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
Позивач та його представник до суду не з`явилися, але надали заяву в якій просять справу слухати без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Представник відповідача - начальник Новоайдарської селищної військової адміністрації Щастинського району Луганської області Шопін І.В. надіслав суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову не заперечував та просив розглянути справи без його участі за наявними в справі матеріалами.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Новоайдарським РС УДМС України в Луганській області 23.10.2012, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-11).
Позивач взятий на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання, згідно довідки від 09.09.2022 № 5106-5002108908: АДРЕСА_2 (а.с. 6).
Згідно копії договору купівлі – продажу від 23.02.2000, посвідченого державним нотаріусом Новоайдарської державної нотаріальної контори Меренковим Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за №82, ОСОБА_1 купив, а КСП «Зоря» продав житловий будинок зі всіма господарськими і побутовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, розмір якого не визначений. На земельній ділянці розташований житловий будинок ж/б плити, критий шифером, житловою площею 47,30 кв.м. – АІЖаа, сарай шл_бл._Б, сарай дер.-В, вбиральня кирп. – У, погріб – П, душ кирп.-Д фундамент – Д, Ф, споруди №1-3. Тобто, позивач набув право власності на це домоволодіння, про що в Малому державному комунальному підприємстві технічної інвентаризації внесено реєстраційний напис 25.02.2000 за реєстровим номером 1/438 (а.с.7).
Загальна характеристика, план дворової ділянки, експлікація до плану будинку та оцінка всіх споруд домоволодіння АДРЕСА_1 , містяться у Технічному паспорті на зазначене домоволодіння, копію якого також долучено до матеріалів справи (а.с.13-15).
Оригінали правовстановлюючого документу на вказаний будинок знаходиться у позивача і не втрачений ним.
23.06.2025 рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 79560528 державним реєстратором було відмовлено в проведенні реєстраційних дій на підставі того, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно отриманої інформації від органу, який відповідно до законодавства проводив оформлення та\або реєстрацію прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013 підтвердити не надається можливим (а.с. 12).
Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнанням факту належності позивачу майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст.391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних правце передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затвердженого 28.02.2025 наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376, з 25.02.2022 Новоайдарська селищна територіальна громада відносяться до території України тимчасово окупованої російською федерацією.
Державна реєстрації прав проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», запроваджена з 01.01.2013. До вказаного часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ.
Позивачем право власності на спірне домоволодіння набуте у 2000 році. Надані позивачем докази у вигляді договору купівлі – продажу посвідченого нотаріально, реєстраційного посвідчення, технічного паспорту, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації квартири. 
Верховний Суд України у постанові від 18.02.2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
У позивача наявні документи, що засвідчують його право власності, однак відсутність можливості перевірки дійсності їх видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивача права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією російською федерацією території України, позбавляє позивача можливості довести своє право.
Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України та відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи, що в судовому засіданні підтверджено право власності позивача на будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , але позивач позбавлений можливості реалізовувати свої права власника майна через відсутність відповідних відомостей про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та неможливість їх отримання у відповідному бюро технічної інвентаризації через окупацію частини Луганської області, де зберігалися реєстраційні документи, що підтверджують право власності на нерухоме майно, суд вважає можливим позов задовольнити, визнавши за позивачем право власності на вказану квартиру. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 263-265, 274, 352, 354, 355 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Абрамов Максим Вікторович до Новоайдарської селищної військової адміністрації Щастинського району Луганської області про визнання права власності задовольнити в повному обсязі. 
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), право власності на житловий будинок з господарськими побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,0 кв.м, житловою площею 47,3 кв.м.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково шляхом подання письмової апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Копію рішення направити сторонам.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання за адресою як внутрішньо переміщена особа: АДРЕСА_3 ;
Представник позивача: адвокат Абрамов Максим Вікторович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №002950 від 15.02.2017, місцезнаходження за адресою: вул.Сегедська, буд.18, офіс 321, м.Одеса; 
Відповідач: Новоайдарська селищна військова адміністрація Щастинського району Луганської області, ЄДРПОУ 44840780, місцезнаходження за адресою: вул.Дружби, буд.1, с-ще Новоайдар, Щастинський район, Луганська область, 93500. 
Повний текст рішення складено 09 лютого 2026 року.

Суддя Ю.І. Соколова