Номер провадження: 22-ц/813/3201/26 
Справа № 522/23830/23
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 травня 2025 року у складі судді Косіциноі В.В., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2023 року, ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, у якій позивач просить визнати за ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 45,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 

Позиція відповідача в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити, оскільки надані позивачем докази не є достовірними для встановлення обставин, наведених в позовній заяві. (том І: а.с. 102-115). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1  залишено без задоволення.
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки умовами договору передбачено що спірний об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю, придбаною у період перебування в шлюбі та зазначені умови договору є дійсними та не оспорювалися сторонами, а в матеріалах нотаріальної справи наявна заява відповідачки, подана позивачем нотаріусу під час укладання договору купівлі-продажу, у якій відповідачка підтвердила факт того, що купівля об`єкта нерухомого майна здійснюється за спільні кошти подружжя, беручи до уваги те, що позивачем не було надано будь-яких доказів, на підтвердження того, що спірний об`єкт нерухомого майна було придбано за кошти, надані/подаровані йому матір`ю (договір дарування, платіжна інструкція, що підтверджує грошовий переказ), а в умовах договору купівлі-продажу відсутня відмітка про те, що сплату вартості майна було здійснено за кошти, надані/подаровані позивачеві матір`ю, тому суд дійшов висновку, що позивачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 травня 2025 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.ст.57 та 60 СК України, не врахувавши джерело походження коштів, за які було придбано квартиру під час шлюбу. У матеріалах справи достовірно підтверджено, що 30.01.2018 мати позивача - ОСОБА_3 - продала належну їй квартиру АДРЕСА_2 за 280 000 грн, про що укладено договір купівлі-продажу за участі приватного нотаріуса. Того ж дня, у того ж самого нотаріуса, позивач придбав квартиру АДРЕСА_3 за 132 000 грн. У судовому засіданні ОСОБА_3 під присягою підтвердила факт передачі синові грошових коштів у вигляді дарунку. Ці обставини свідчать, що кошти не були спільними коштами подружжя, а особистими коштами позивача, набутими ним у вигляді дарунку.
Крім того, як зазначає скаржник, суд першої інстанції формально застосував презумпцію спільності майна подружжя, передбачену ст. 60 СК України, не перевіривши належним чином, чи були кошти на придбання квартири спільними. Верховний Суд у постанові від 15.09.2021 у справі №509/2654/17 зазначив, що презумпція спільності може бути спростована, якщо особа доведе, що джерелом набуття є її особисті кошти. Такими доказами у цій справі виступають: письмові докази щодо джерела коштів (договори, витяги з реєстру), показання свідка ОСОБА_3 про передачу грошових коштів Позивачу в якості дарунку, хронологічний та просторовий збіг двох угод в одного нотаріуса в один день, що підтверджує їх взаємозв`язок.
Судом також проігноровано положення ч.2 ст. 719 ЦК України, відповідно до якої усний договір дарування, що виконаний, вважається дійсним. Крім того, суд не врахував зміст ч. 6 ст. 57 СК України, яка передбачає можливість визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, якщо воно набуте під час фактичного припинення шлюбних відносин. З матеріалів справи вбачається, що після укладення шлюбу минуло лише 44 дні, сторони не проживали разом, спільного бюджету не мали, а відповідачка не працювала та не мала доходу, що підтверджує відсутність фактичних шлюбних відносин на час набуття майна.
Доводи скарги також мотивовані тим, що позивач, на відміну від відповідачки, надав повний обсяг допустимих і належних доказів: документи щодо продажу квартири матір?ю, пояснення свідка підтвердження вартості та джерела коштів. Водночас відповідачка не подала жодного доказу щодо своєї участі у придбанні майна. Суд, переклавши весь тягар доказування на позивача і не забезпечивши процесуального балансу між сторонами, допустив істотне порушення статей 12 та 81 ЦПК України, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, Столяренко Г.І., посилаючись на її необґрунтованість просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 травня 2025 року без змін, оскільки позивач не навів додаткових доказів, які б підтверджували його вимоги, а зазначені підстави для апеляційного оскарження не спростовують силу і законність рішення суду першої інстанції. 

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 19.03.2026 з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Арабаджи І.М. та представник ОСОБА_2 – адвокат Ляшан С.А. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що 11 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року у справі №522/9766/22 (том І: а.с.4).
Встановлено, що 30 січня 2018 року між ОСОБА_3 (продавень) та ОСОБА_5 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за яким продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_4 . У п. 3 договору вказано, що продаж квартири вчинено на 280000,00 гривень. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г.
Також встановлено, що в цей же день - 30 січня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2018 року, реєстровий номер 288, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г.
Пунктом 11 Договору, встановлено, що нерухомість яка є предметом цього договору є спільною сумісною власністю подружжя, придбана покупцем у період перебування у шлюбі.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволення позову ОСОБА_1 .
Так,згідно з ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами ч.1 ст. 69, ч.1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Разом з тим, статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.
За змістом п.3 ч.1 статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Встановлено, що в якості спростування презумпції спільності майна подружжя, позивач посилався на те, що спірна квартира була придбана повністю за рахунок коштів його матері, яка продала свою квартиру та за гроші, отриманої від продажу такої квартири було придбано спірний об`єкт нерухомого майна.
Зокрема позивач зазначав, що 30 січня 2018 року, мати позивача - ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_4 за 280 000 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріально округу Чернишевою Н.Г.
Того ж дня, 30 січня 2018 року о 14:25:04 годині, за участю того ж нотаріуса, одразу після продажу квартири АДРЕСА_2 позивач ОСОБА_1 , придбав квартиру АДРЕСА_5 за 132 000 гривень, за кошти отримані від своєї матері, які остання отримала від продажу квартири АДРЕСА_2 .
Колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано договору дарування, який би підтверджував факт дарування ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 132000,00 гривень одразу після продажу власного об`єкта нерухомого майна своєму синові, позивачу по справі – ОСОБА_1 .
Так, за змістом п.3 ч.1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч.1 ст.57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Отже, підсумовуючи викладене, слід дійти висновку про те, що той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Для застосування ст.57 СК України має бути доведено, що майно було набуте за час шлюбу саме за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто. 
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом та із даною апеляційною скаргою, ОСОБА_1 стверджував, що такі кошти йому були надані його матір`ю - ОСОБА_3 . 
Встановлено, що за клопотанням позивача у судовому засіданні суду першої інстанції 10.10.2024 була допитана у якості свідка – ОСОБА_3 , яка доводиться ОСОБА_1 матір`ю, та яка підтвердила індивідуальний характер передачі коштів, які були надано нею виключно з метою придбання квартири АДРЕСА_3 (том І: а.с. 95-95а). 
На думку суду, встановлений факт відчуження квартири матір`ю позивача та придбання позивачем спірної квартири в той самий день свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими подіями та дає підстави вважати, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача, отримані від продажу зазначеного майна.
Встановлено, що угоди посвідчені одним нотаріусом, в один день, та в послідовності, яка підтверджує отримання коштів від продажу квартири та їх достатню кількість для покупки іншої квартири.
При цьому, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що на момент придбання спірної квартири сторони перебували у шлюбі незначний період часу, а саме 44 дні. Очевидно, що такий строк є об`єктивно недостатнім для формування заощаджень у розмірі, необхідному для придбання квартири АДРЕСА_3 подружжям спільною працею. Водночас жодних належних і допустимих доказів наявності у ОСОБА_2 власних заощаджень матеріали справи не містять.
При цьому надання згоди на отримання у власність квартири як дружини ОСОБА_2 не є ознакою спільності коштів, факт перебування в зареєстрованому шлюбі зумовлює дотримання нотаріусом такої процедури, але не позбавляє права спростування такої презумпції іншим з подружжя у разі виникнення спору. Суд, надаючи оцінку таким обставинам, виходив з формальних міркувань.
За вказаних обставин, враховуючи, що позивач спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є доведеною, тому вона підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове. 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити. 
Визнати квартиру АДРЕСА_5 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.04.2026

Головуючий        Є.С. Сєвєрова

Судді:         С.О. Погорєлова 

О.М. Таварткіладзе