ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/4987/25	

Господарський суд Одеської області у складі:
судді В.С. Петрова
при секретарі судового засідання Я.С. Кондратюк

за участю представників:
від позивача – Єрашов І.Є.,
від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” до Ковальчина Володимира Михайловича про стягнення заборгованості у загальному розмірі 44742,04 грн., - 

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство “Херсонська теплоелектроцентраль” звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Ковальчина Володимира Михайловича, в якій просить суд стягнути з Ковальчина Володимира Михайловича заборгованість за договором № 297 про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2020 р. у загальному розмірі 44742,04 грн., в т.ч.: 43172,20 грн. - заборгованість за послуги теплопостачання, 1569,84 грн. – заборгованість з абонентської плати. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 01.11.2020 року було укладено договір № 297 про надання послуги з постачання теплової енергії між Акціонерним товариством “Херсонська теплоелектроцентраль” та фізичною особою-підприємцем Ковальчиним Володимиром Михайловичем, відповідно до умов якого позивач зобов`язується надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строк і на умовах, передбачених договором. При цьому позивач вказує, що наразі стосовно відповідача – Ковальчина В.М. проведено державну реєстрацію припинення статусу ФОП.
Так, за ствердженням відповідача, згідно з п. 55 договору останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 року. Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.
Позивач зазначає, що відповідно до п. 3 договору об`єктом надання послуг є приміщення, площею 30,9 кв.м, яке знаходяться за адресою: м. Херсон, вул. Гагаріна, буд. 4 (2).
При цьому, як наголошує позивач, відповідно до п.п. 1, 38, 45 договору споживач зобов`язаний своєчасно здійснювати оплату послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення.
Як стверджує позивач, у відповідача обліковується заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 43172,20 грн., яка утворилася за період з 01.11.2021 по 31.03.2025, що підтверджується довідкою щодо руху заборгованості.
Крім того, позивач посилається на ст. 1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, відповідно до якої плата за абонентське обслуговування – платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води). 
При цьому позивач зазначає, що плата за абонентське обслуговування не може перевищувати граничний розмір, який визначається постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 808 “Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг”, а також наголошує, що споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг. 
Наразі позивач зауважує, що плата за абонентське обслуговування визначається виконавцем відповідної комунальної послуги (затверджується внутрішнім наказом підприємства) за планованими витратами на абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента (на місяць) і в рахунку на оплату послуг значиться окремим платежем. 
Таким чином, обґрунтовуючи розмір загальної заборгованості, позивач зазначає, що відповідачем не сплачено нараховану абонентську плату за період 01.02.2021 по 01.10.2025 у сумі 1569,84 грн., отже загальна заборгованість відповідача складає 44742,04 грн. (43175,20 грн. + 1596,84 грн.).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2025 року вказану позовну заяву Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” розподілено до розгляду суддею Павленко Н.А.
Згідно з розпорядженням керівника апарату Господарського суду Одеської області № 366 від 17.12.2025 р., у зв`язку з відрахуванням наказом голови суду № 28-к від 16.12.2025 судді Павленко Н.А. зі штату суду, відповідно до Указу Президента України № 943/2025 від 13.12.2025 “Про призначення судді”, статті 15 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, пункту 9 статті 32 Господарського процесуального кодексу України та на виконання пункту 10.6.4. Засад використання автоматизованої системи документообігу в Господарському суді Одеської області, затверджених рішенням зборів суддів від 20.03.2025 № 17-01/2025, з метою дотримання строків визначених ГПК України, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 916/4987/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2025 року позовну заяву Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” розподілено до розгляду суддею Петровим В.С.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.12.2025 р. вказану позовну заяву Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/4987/25 за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 20.01.2026 р. об 11:30 год.; задоволено клопотання Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” про участь представника позивача у судовому засіданні суду по справі № 916/4987/25, яке призначене на 20 січня 2026 р. об 11:30 год., та в усіх наступних засіданнях суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку ЄСІТС (ВКЗ).
19.01.2026 р. від Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС до господарського суду надійшло клопотання (вх. № 1914/26), відповідно до якого представник позивача просить відкласти розгляд справи у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.01.2025 р. відкладено розгляд справи на 12 лютого 2026 р. об 11:00 год. з огляду на неявку у судове засідання представників сторін.
Згідно зі ст. 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.
Статтею 51 Цивільного кодексу України визначено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до ст. 609 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Частиною 9 статті 4 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань” передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Відповідно до ч. 1 ст. 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
Як встановлено судом, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 12312961 від 06.02.2026 р., що наявний в матеріалах справи, державним реєстратором 25.07.2022 було проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи – підприємця Ковальчина Володимира Михайловича (номер запису: 2004990060006000645).
Відповідно до частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України.
У силу ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Аналогічні за змістом висновки щодо критеріїв розмежування судової юрисдикції наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі N 905/2260/17, від 21.08.2019 у справі N 922/4239/16, від 25.02.2020 у справі N 916/385/19, від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20.
При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі N 646/6644/17 (провадження N 14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Таким чином, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 р. у справі № 214/4137/17).
При цьому визначальною ознакою справи господарської юрисдикції є суть (зміст, характер) спору (п. 4.13 ухвали Верховного Суду від 07.07.2021 р. у справі № 910/5179/20).
Так, кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 Цивільного кодексу України, де зазначено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Тому підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 920/50/19, постанови Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 916/2437/17, від 03.02.2021 у справі № 902/655/19, від 01.06.2021 у справі № 910/15940/20, від 07.09.2021 у справі № 918/139/21).
Відповідно до ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.
Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи.
Таким чином, вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.
Як зазначено судом вище, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (відповідь № 2312961 від 06.02.2026 р.) 25.07.2022 р. внесено запис про державну реєстрацію припинення ФОП за рішенням Ковальчина В.М.
Так, у даній справі господарським судом встановлено, що на момент укладення відповідачем спірного договору останній згідно з відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності.
Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що даний спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства, незважаючи на припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Ковальчина Володимира Михайловича. 
Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач в засідання суду не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином за адресою, зазначеною в Єдиному державному демографічному реєстрі (відповідь № 2154825 від 19.12.2025 р.). Проте, надіслані судом копії ухвал суду про відкриття провадження у справі від 22.12.2025 р., про відкладення розгляду справи від 20.01.2026 р. були повернуті до суду без вручення разом з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, що містяться в матеріалах справи, з позначкою “адресат відсутній за вказаною адресою”. 
Крім того, Ковальчин Володимир Михайлович про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом шляхом направлення ухвали суду на адресу, зазначену в Єдиній інформаційній системі соціальної сфери (відповідь № 2155202 від 19.02.2025 р.), а саме: АДРЕСА_1 (дата реєстрації: 21.04.2022 року). Проте, надіслані судом копії ухвал суду були повернуті до суду без вручення разом з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, що містяться в матеріалах справи, з позначкою “адресат відсутній за вказаною адресою?.
Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства, день спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, який зареєстрований у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.
Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 28.01.2019р. у справі № 915/1015/16.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.03.2021 р. у справі № 910/1487/20, де зазначено, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, яким в даному випадку є суд (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Також згідно з ч. 4 ст. 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.
З огляду на вказане та з урахуванням повернення до суду без вручення ухвал суду господарським судом відповідач також викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що свідчать наявні в матеріалах справи оголошення.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.
Виходячи з вищевикладених положень ГПК України та встановлених обставин щодо порядку викликів і повідомлень відповідача, суд вважає, що відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, що наділяє суд правом розглядати справу без його участі.
На думку суду, процесуальна поведінка відповідача при розгляді даної справи в суді свідчить про відсутність реальної зацікавленості у вирішенні даного спору у встановлений процесуальним законом строк та відповідно до положень ст. 2 ГПК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
З огляду на ненадання відповідачем відзиву, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Під час розгляду справи у судовому засіданні 12.02.2026 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
01.11.2020 року між Акціонерним товариством “Херсонська теплоелектроцентраль” (виконавець) та фізичною особою-підприємцем Ковальчиним Володимиром Михайловичем (споживач) було укладено договір № 297 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, відповідно до п. 1 якого виконавець зобов`язується надавати споживачеві послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення/на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення (послуга) відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Положеннями п. 3 договору № 297 від 01.11.2020 р. передбачена інформація про споживача: 
1) адреса: м. Херсон, вул. Гагаріна, 4 (2); 
2) опалювальна площа (об`єм) будівлі – 1829,99 кв.м.; 
3) теплове навантаження будівлі – 0,07521 Гкал/год; 
4) опалювальна площа (об`єм) приміщення споживача – 30,9 кв.м.; 
5) теплове навантаження приміщення споживача – 0,000127 Гкал/год. 
Пунктом 5 договору № 297 від 01.11.2020 р. передбачено, що будівля обладнана вузлом (вузлами) комерційного обліку теплової енергії: тепловий лічильник, тип засобу обліку теплової енергії: SKS-3 заводський номер 019831, місце встановлення: Гагаріна, 4.
Згідно з п.п 7, 8 договору № 297 від 01.11.2020 р. виконавець забезпечує постачання теплоносія безперервно з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Надання послуги здійснюється безперервно з урахуванням часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”.
Відповідно до п. 9 договору № 297 від 01.11.2020 р. постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”.
У п. 13 договору № 297 від 01.11.2020 р. визначено, що обсяг спожитої у будівлі послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будівлі за показаннями вузла (вузлів) комерційного обліку. Якщо будівлю оснащено двома та більше вузлами комерційного обліку теплової енергії відповідно до вимог Закону України “Про комерційний обік теплової енергії та водопостачання”, обсяг (кількість) спожитої послуги у будинку визначається як сума показників таких вузлів обліку. Одиницею виміру обсягу спожитої послуги є гігакалорія (Гкал).
За умовами п. 19 договору № 297 від 01.11.2020 р. зняття показань засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку теплової енергії здійснюється щомісяця виконавцем у присутності споживача або його представника, крім випадків, коли зняття таких показань здійснюється виконавцем за допомогою систем дистанційного зняття показань або здійснює споживач щоденно в робочі дні о ___.00 годині. У такому разі, виконавець зобов`язаний забезпечити можливість самостійного (без додаткового звернення до виконавця в кожному окремому випадку) ознайомлення з показаннями вузла (вузлів) комерційного обліку споживачем через електронну систему обліку розрахунків споживачів.
Відповідно до п. 20 договору № 297 від 01.11.2020 р. у разі відсутності інформації про показання вузла (вузлів) комерційного обліку та/або недопущення споживачем виконавця до вузла (вузлів) комерційного обліку для зняття показань засобів вимірювальної техніки для визначення обсягу теплової енергії, спожитої в будівлі, визначається середній обсяг споживання теплової енергії в будівлі протягом попереднього опалювального періоду, а у разі відсутності такої інформації - за фактичний час споживання протягом поточного опалювального періоду, але не менше 30 днів. Після відновлення надання показань вузлів комерційного обліку виконавець зобов`язаний провести перерахунок із споживачем. Перерахунок із споживачем проводиться у тому розрахунковому періоді, в якому було отримано в установленому порядку інформацію про невідповідність обсягу, але не більше ніж за 12 розрахункових періодів.
Положеннями п. 22 договору № 297 від 01.11.2020 р. передбачено, що розподіл обсягу теплової енергії, спожитої в будинку, згідно з вимогами Закону України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання”, здійснює виконавець.
У п. 23 договору № 297 від 01.11.2020 р. закріплено, що зняття показань засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) розподільного обліку теплової енергії (приладів - розподілювачів теплової енергії) щомісяця здійснюється споживачем, крім випадків, коли зняття таких показань здійснюється виконавцем за допомогою систем дистанційного зняття показань.
У разі коли зняття показань засобів вимірювальної техніки здійснює споживач, він щомісяця з 25 по 30 число передає показання вузлів розподільного обліку теплової енергії (приладів - розподілювачів теплової енергії) виконавцю в один із таких способів: за номером телефону, зазначеним у розділі “Реквізити і підписи сторін” цього договору; на адресу електронної пошти, зазначену у розділі “Реквізити і підписи сторін” цього договору; через електронну систему обліку розрахунків споживачів, зазначену у розділі “Реквізити і підписи сторін” цього договору.
Виконавець періодично, не менш як один раз на рік, у порядку визначеному у договорі, проводить контрольне зняття показань засобів вимірювальної технічки вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії у присутності споживача або його представника. Результати контрольного зняття показань засобів вимірювальної техніки вузлів розподільного обліку/ приладів - розподілювачів теплової енергії є підставою для здійснення перерозподілу обсягу спожитої послуги на проведення перерахунку із споживачем. Споживач повідомляє виконавцеві про недоліки в роботі вузла розподільного обліку протягом п`яти робочих днів з дня виявлення засобами зв`язку, зазначеними в розділі “Реквізити і підписи сторін” цього договору.
Перерозподіл обсягу спожитої послуги та перерахунок із споживачем проводиться у тому розрахунковому періоді, у якому було отримано в установленому порядку інформацію про невідповідність обсягу розподіленої теплової енергії окремим споживачам в обсязі, необхідному для розподілу, але не більш як за дванадцять розрахункових періодів.
Згідно з п. 24 договору № 297 від 01.11.2020 р. зняття виконавцем показань вузлів обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії за допомогою систем дистанційного зняття показань може здійснюватися без присутності споживача або його представника.
У такому разі виконавець зобов`язаний забезпечити можливість самостійного (без додаткового звернення до виконавця в кожному окремому випадку) ознайомлення з показаннями вузла розподільного обліку/ приладу - розподілювача теплової енергії споживачем через інтерфейс такого вузла/обліку - розподілювача теплової енергії та через електронну систему обліку розрахунків споживачів.
У разі ненадання споживачем виконавцю у визначений сторонами строк показань вузла (вузлів) розподільного обліку теплової енергії/приладів - розподілювачів теплової енергії, якщо такі показання зобов`язаний знімати споживач, для цілей визначення обсягу теплової енергії, спожитої споживачем, протягом трьох місяців визначається середній обсяг споживання споживачем теплової енергії у попередньому опалювальному періоді, а за відсутності такої інформації - за фактичний час споживання протягом поточного опалювального періоду, але не менше 30 днів (п. 25 договору № 297 від 01.11.2020 р.).
Положеннями п. 34 договору № 297 від 01.11.2020 р. встановлено, що споживач вносить плату виконавцю, яка складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого тарифу на послугу та обсягу спожитої послуги; плати за абонентське обслуговування в розмір ___ гривень.
Внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку послуги включаються до плати виконавцю і в рахунку відображаються окремо.
У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду) та обсягу споживання або за нормою споживання, встановленою органом місцевого самоврядування, що підлягає щомісячному коригуванню виконавцем послуги за фактичною кількістю годин постачання теплової енергії та фактичною середньомісячною температурою зовнішнього повітря (у випадку, визначеному Законом України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання”), а також умовно- постійної частини тарифу (протягом року).
Приписами п. 35 договору № 297 від 01.11.2020 р. погоджено, що ціною (вартістю) послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.
Станом на дату укладення цього договору тариф на послугу становить 1700,95 гривень за 1 Гкал з ПДВ, а за умови встановлення двоставкового тарифу:
___гривень за ____ умовно-змінна частина тарифу;
___гривень за ____ умовно-постійна частина тарифу.
У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну ціни/тарифу на зазначену комунальну послугу виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачам з посиланням на рішення відповідних органів.
У разі зміни зазначеного тарифу протягом строку дії цього договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію без внесення сторонами додаткових змін до цього договору.
Відповідно до п. 36 договору № 297 від 01.11.2020 р. тривалість розрахункового періоду для визначення обсягу спожитої послуги, здійснення розподілу обсягу спожитих послуг, оплати послуги виконавцю становить з 1 по 31 число місяця, але не може перевищувати місяць. Плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. Початок і закінчення розрахункового періоду для розрахунку за платою за абонентське обслуговування завжди збігаються з початком і закінченням календарного місяця відповідно.
Пунктами 37, 38 договору № 297 від 01.11.2020 р. встановлено, що виконавець формує та не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим надає рахунок на опт. послуги. Рахунок надається на паперовому носії. Рахунок на оплату спожитої послуги надається не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу. Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше 31 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Згідно з п. 40 договору № 297 від 01.11.2020 р. під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або якщо за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди, якщо така є, а якщо такої немає - в рахунок майбутніх платежів споживача починаючи з найближчих до дати здійснення платежу періодів (розрахункових місяців). Виконавець не має права зараховувати плату виконавцю за послугу в рахунок погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві.
За умовами п. 41 договору № 297 від 01.11.2020 р. у разі коли споживач не повністю вніс плату виконавцю за розрахунковий період, а також коли виконавець здійснює зарахування переплати в рахунок заборгованості за минулі періоди або в рахунок майбутніх платежів споживача відповідно до пункту 38 цього договору, отримані від споживача кошти зараховуються: в першу чергу - в рахунок плати за послугу; в другу чергу - в рахунок плати за абонентське обслуговування.
Згідно з п. 45 договору № 297 від 01.11.2020 р. споживач зобов`язаний, зокрема, оплачувати надану послугу за ціною/тарифом, що визначені встановленими відповідно до законодавства у строки, встановлені цим договором.
У п.п. 55, 56, 57 договору № 297 від 01.11.2020 р. визначено, що цей договір набирає чинності з моменту укладення і діє до 31.12.2020 р. Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. Припинення дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконання зобов`язань, які на дату такого припинення залишилися невиконаними.
Положеннями п. 58 договору № 297 від 01.11.2020 р. закріплено, що умови цього договору, крім ціни (вартості) послуги, можуть бути змінені виключно за згодою сторін. У разі зміни тарифу на теплову енергію з моменту його введення в дію застосовується відповідна нова ціна (вартість) послуги відповідно до Порядку зміни умов договору та ціни (тарифу).
Так, договір з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії № 297 від 01.11.2022 року підписаний представниками сторін та скріплений відтиском печаток позивача.
Так, згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. 
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як встановлено судом, правовідносини між Акціонерним товариством “Херсонська теплоелектроцентраль”, як виконавцем, та Ковальчином Володимиром Михайловичєм, як споживачем, виникли на підставі укладеного між ними 01.11.2020 договору № 297 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії.
Так, вищевказаний договір з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.
При цьому суд зазначає, що згідно з вимогами ст. 204 Цивільного кодексу України укладений сторонами договір, як правочин є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, і його недійсність не була визнана судом, а тому зазначений договір в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Так, матеріали справи не містять доказів звернення сторін з намірами припинити дію договору у порядку, передбаченому п. 56 договору, розірвання, припинення або визнання недійсним договору, у зв`язку з чим суд вважає, що він є чинним, таким, що продовжений на підставі положень пункту 56 договору та обов`язковим до виконання сторонами у справі.
Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язаннях встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Як з`ясовано судом, на виконання умов договору № 297 від 01.11.2020 р. АТ “Херсонська теплоелектроцентраль” з листопада 2021 року по березень 2025 року включно було поставлено, а Ковальчиним Володимиром Михайловичем прийнято теплової енергії на загальну суму 47032,90 грн. Водночас, як вказує позивач, відповідач частково сплатив наданні послуги у розмірі 3860,70 грн.
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
Отже, прийняття відповідачем теплової енергії від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити послуги з постачання теплової енергії відповідно до чинного законодавства та умов п. 35 договору. 
Відносини щодо постачання та споживання теплової енергії регулюються Законом України “Про теплопостачання” та Законом України “Про житлово-комунальні послуги”.
Закон України “Про теплопостачання” визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, у той час як Закон України “Про житлово-комунальні послуги” регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.
Закон України “Про житлово-комунальні послуги” визначив учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг: 1) споживачів (індивідуальних та колективних); 2) управителя; 3) виконавців комунальних послуг.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про теплопостачання” теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Регулювання тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії з урахуванням змін цін на енергоносії та інших витрат визначено статтею 15 цього ж Закону одним із основних завданнями державного регулювання діяльності у сфері теплопостачання.
Частиною 6 статті 19 Закону України “Про теплопостачання” встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Статтею 20 Закону України “Про теплопостачання” визначено, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням альтернативних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.
Відповідно до абз. 13 ст. 20 Закону України “Про теплопостачання” тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.
Зі змісту ч. 3 ст. 24, ч. 2 ст. 25 Закону України “Про теплопостачання” вбачається, що основними обов`язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов`язані: забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів; здійснювати перерахунок за спожиту теплову енергію із споживачами з урахуванням авансового платежу та показань приладів комерційного обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду.
За приписами ч. 6 ст. 25 Закону України “Про теплопостачання” у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
За змістом ст. 1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до ст. 9 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно зі ст. 16 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно, крім часу перерв на: проведення ремонтних і профілактичних робіт згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації і користування, положеннями про проведення поточного і капітального ремонтів та іншими нормативно-правовими актами; міжопалювальний період для мереж (систем) опалення (теплопостачання) виходячи з кліматичних умов згідно з нормативно-правовими актами; 3) ліквідацію наслідків аварії.
Відповідно до ст. 21 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат. 
Положеннями ч. 2 ст. 32 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” визначено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України “Про державне регулювання у сфері комунальних послуг” органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Порядок організації діяльності національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, визначається Законом України “Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг”.
Відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Крім того, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.
У п. 8 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено, що постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами. Опалювальний період починається не пізніше ніж коли протягом трьох діб середня добова температура зовнішнього повітря становить 8°С та нижче, а закінчується не раніше ніж коли протягом трьох діб середня добова температура зовнішнього повітря перевищує 8°С.
Пунктом 9 Правил 830 передбачено, що постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”.
Згідно з п. 37 Правил № 830 споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.
Розпорядженням начальника Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області № 707 р. від 21.11.2023 року встановлено тарифи на послугу з постачання теплової енергії, теплову енергію та її транспортування для потреб населення, бюджетних установ та інших споживачів м. Херсона протягом опалювального сезону 2023-2024 років у наступних розмірах: 
1) тариф на теплову енергію для потреб населення - 2235,45 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 1, за наступними складовими: тариф на транспортування теплової енергії - 868,85 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 2; тариф на постачання теплової енергії - 23,89 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 3;
2) тариф на теплову енергію для потреб бюджетних установ - 3196,51 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 1, за наступними складовими: тариф на транспортування теплової енергії - 868,85 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 2; тариф на постачання теплової енергії - 23,86 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 3;
3) тариф на теплову енергію для потреб інших споживачів - 4541,73 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 1, за наступними складовими: тариф на транспортування теплової енергії - 868,85 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 2; тариф на постачання теплової енергії - 23,89 грн/Гкал без ПДВ, згідно з додатком 3.
Також позивачем надано до матеріалів справи Додаток № 1 до розпорядження від 21.11.2023 р., яким визначено тариф на реалізацію теплової енергії, її виробництво, транспортування, послуги з постачання теплової енергії для населення, бюджетних установ та інших споживачів міста Херсона, які надає АТ “Херсонська теплоелектроцентраль”, на опалювальний період 2023-2024 років. При цьому Додатком № 2 визначено структуру тарифів на транспортування теплової енергії АТ “Херсонська теплоелектроцентраль”, а Додатком № 3 до розпорядження від 21.11.2023 р. встановлено структуру тарифів на постачання теплової енергії.
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження обсягів споживання відповідачем у спірному періоді теплової енергії позивачем надано до суду відомості-звіти про відпуск теплової енергії та параметри теплоносія за показаннями теплолічильника за наступні періоди: з 15.11.2021 р. по 30.11.2021 р., з 01.12.2021 р. по 31.12.2021 р., з 01.01.2021 р. по 31.01.2021 р., з 01.02.2022 р. по 28.02.2022 р., з 17.11.2024 р. по 31.12.2024 р., з 01.01.2025 р. по 31.01.2025 р., з 01.02.2025 р. по 28.02.2025 р., з 01.03.2025 р. по 12.03.2025 р. 
При цьому згідно з довідкою щодо руху заборгованості відповідача (особовий рахунок № 0-243а) за період з 01.11.2021 р. по 01.10.2025 р. заборгованість Ковальчина Володимира Михайловича за поставлену теплову енергію станом на 01.10.2025 р. складає 43172,20 грн.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на підставі звітів та визначених АТ “Херсонська теплоелектроцентраль” обсягів, позивачем виставлено наступні рахунки-акти за споживу теплову енергію: у листопаді 2021 року на суму 771,06 грн., у грудні 2021 року на суму 3089,64 грн., у січні 2022 року на суму 4964,26 грн., у лютому 2022 року на суму 3662,15 грн., у березні 2022 року на суму 2943,59 грн.; у листопаді 2023 року на суму 1035,52 грн., у грудні 2023 року на суму 2561,53 грн., у січні 2023 року на суму 2549,53 грн., у лютому 2023 року на суму 1886,65 грн., у березні 2023 року на суму 1784,68 грн., у листопаді 2023 року на суму 1035,52 грн., у грудні 2023 року на суму 2561,53 грн., у січні 2024 року на суму 3488,05 грн., у лютому 2024 року на суму 3379,04 грн., у березні 2024 року на суму 2234,53 грн., у січні 2025 року на суму 3376,55 грн., у лютому 2025 року на суму 3379,04 грн., у березні 2025 року на суму 1417,02 грн., у травні 2025 року на суму 1881,56 грн.
Між тим судом встановлено, що розмір плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для послуги постачання теплової енергії, що надається населенню АТ “Херсонська теплоелектроцентраль” за індивідуальними договорами, впроваджувався наступними розпорядженнями АТ “Херсонська теплоелектроцентраль”:
- № 23-р/1 від 01.12.2020 р. з 01.01.2021 – 29,68 грн. за 1 абонентський рахунок в місць, в тому числі ПДВ 4,95 грн.;
- № 21-р від 19.10.2021 р. з 01.11.2021 р. розмір плати за абонентське обслуговування встановлена на рівні 29,68 грн. за 1 абонентський рахунок в місць, в тому числі ПДВ 4,95 грн.;
- № 24-р 1 від 12.11.2021 р. з 01.12.2021 – 35,17 грн. за 1 абонентський рахунок в місць, в тому числі ПДВ 5,86 грн.;
- № 06-р 1 від 19.06.2023 р. з 01.01.2023 – 34,15 грн. за 1 абонентський рахунок в місць, в тому числі ПДВ 5,69 грн.;
- № 03-р 1 від 31.01.2024 р. з 01.02.2024 – 30,31 грн. за 1 абонентський рахунок в місць, в тому числі ПДВ 5,05 грн.;
- № 07-р від 16.04.2025 р. з 01.04.2025 – 30,83 грн. за 1 абонентський рахунок в місць, в тому числі ПДВ 5,14 грн.
Так, з урахуванням встановлених тарифів плати за абонентське обслуговування позивачем складено наступні рахунки-акти № 0-243а за абонентське обслуговування: у лютому 2021 року – 29,68 грн., у березні 2021 року – 29,68 грн., у квітні 2021 року – 29,68 грн., у травні 2021 року – 29,68 грн., у червні 2021 року – 29,68 грн., у липні 2021 року – 29,68 грн., у серпні 2021 року – 29,68 грн., у вересні 2021 року – 29,68 грн., у жовтні 2021 року – 29,68 грн., у листопаді 2021 року – 29,68 грн., у грудні 2021 року – 35,17 грн., у січні 2022 року – 35,17 грн., у лютому 2022 року – 35,17 грн., у березні 2022 року – 35,17 грн., у квітні 2022 року – 35,17 грн., у травні 2022 року – 35,17 грн., у червні 2022 року – 34,17 грн., у липні 2022 року – 35,17 грн., у серпні 2022 року – 35,17 грн., у вересні 2022 року на суму 35,17 грн., у жовтні 2022 року – 34,17 грн., у листопаді 2023 року – 35,17 грн., у грудні 2023 року – 35,17 грн., у січні 2023 року – 35,17 грн., у лютому 2023 року – 35,17 грн., у березні 2023 року – 35,17 грн., у квітні 2023 року – 35,17 грн., у травні 2023 року – 35,17 грн., у червні 2023 року – 35,15 грн., у липні 2023 року – 29,05 грн., у серпні 2024 року – 34,15 грн., у вересні 2023 року – 34,15 грн., у жовтні 2023 року – 34,15 грн., у листопаді 2023 року – 34,15 грн., у грудні 2023 року – 34,15 грн., у січні 2024 року – 34,15 грн., у лютому 2024 року – 30,31 грн., у березні 2024 року – 30,31 грн., у квітні 2023 року – 35,17 грн., у травні 2023 року – 35,17 грн., у червні 2023 року – 30,31 грн., у липні 2024 року – 30,31грн., у серпні 2024 року – 30,31 грн., у вересні 2024 року – 30,31 грн., у жовтні 2024 року – 30,31 грн., у листопаді 2024 року – 30,31 грн., у грудні 2024 року – 30,31 грн., у січні 2025 року – 30,31 грн., у лютому 2025 року – 30,31 грн., у березні 2025 року – 30,31 грн., у квітні 2025 року – 30,83 грн., у травні 2025 року – 30,83 грн.
Таким чином, у даному випадку позивачем заявлено до стягнення заборгованість за абонентське обслуговування за період з лютого 2021 року по березень 2025 року. 
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 р. у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі (до закінчення перегляду судового рішення Об`єднаною палатою у справі № 908/1162/23 суд зупиняв апеляційне провадження у справі № 916/223/24).
Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” № 1207-VII (далі – Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема, виснував, що Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно” № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України”, правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене, у постанові по справі № 908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові по справі № 910/9680/23, про поширення положень статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”, є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Господарський суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасового окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 р. Херсонська міська територіальна громада була тимчасово окупованою у період з 01.03.2022 р. по 11.11.2022 р.
Аналогічні відомості містяться у наказі Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”.
Крім того, господарський суд вважає, що факт тимчасово окупації Херсонської міської територіальної громади у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомою обставиною.
Таким чином, позивачем нараховано борг за абонентське обслуговування стосовно об`єкту, який розташований на території Херсонської міської територіальної громади за період, коли територія, в тому числі, вже знаходилася під окупацією РФ.
Відповідно до статті 13-1 Закону № 1207-VII її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Зазначене вище також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 р. у справі № 916/1125/24.
Таким чином, враховуючи те, що факт окупації міста Херсон у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомим фактом, враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, господарський суд зазначає, що за даний період відсутні підстави для нарахування заборгованості з надання на окуповану територію послуг, в тому числі і послуг з теплопостачання, а відтак відсутні підстави і для нарахування абонентського обслуговування за такий період.
Враховуючи викладене, господарський суд дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у березні 2022 року у розмірі 2943,59 грн., а також з абонентського обслуговування за період із березня 2022 р. по 11.11.2022 р. у розмірі 294,26 грн., що розрахована шляхом додавання нарахованої позивачем абонентської плати за період березня 2022 та за 11 днів листопада 2022 року, оскільки окупація міста Херсон тривала по 11.11.2022 р.
З огляду на зазначене, судом встановлено, що заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію становитиме 40228,61 грн. (43172,20 грн. – 2943,59 грн.) за період з січня 2022 р по березень 2025 р., за абонентське обслуговування – 1275,58 грн. (1569,84 грн. – 294,26 грн.) за період з лютого 2021 по березень 2025 року, що підлягає до стягнення з відповідача.
Між тим із матеріалів справи вбачається, що листом від 07.10.2025 р. за вих. № 03-1/1830 АТ “Херсонська теплоелектроцентраль” були направлені на адресу відповідача – ФОП Ковальчин В.М. рахунки-акти виконаних робіт на 39 арк., акти взаємних розрахунків на 2 арк. та вимогу про сплату заборгованості на 1 арк. Із наявної в матеріалах справи копії вимоги від 07.10.2025 р. за вих. № 03-1/1830 вбачається, що позивач вимагав від відповідача сплатити заборгованість у сумі 44742,04 грн. у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Направлення вказаних документів підтверджується описом вкладення у цінний лист відправлення № 7300800159430, накладною за № 7300800159430 від 07.10.2025 р. та фіскальним чеком від 07.10.2025 р.
Наразі господарський суд зауважує, що відповідач – Ковальчин Володимир Михайлович відповіді на зазначену вище вимогу не надав, жодних зауважень щодо суми заборгованості не зазначав, з огляду на що суд доходить висновку, що Ковальчин Володимир Михайлович ухилявся від запропонованого позивачем порядку вирішення ситуації шляхом здійснення оплати заборгованості відповідно до виставлених рахунків за 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки.
Відтак, судом встановлено, що позивачем було виконано свої зобов`язання за договором з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії № 297 від 01.11.2020 року, тоді як відповідач за надання послуги з постачання теплової енергії розрахувався частково у розмірі 3860,70 грн., що враховано позивачем при розрахунку заборгованості за надані послуги. При цьому доказів повної оплати за поставлену теплову енергію за січень 2022 – березень 2025 року Ковальчиним Володимиром Михайловичем матеріали справи не містять, натомість сума заборгованості відповідачем не оспорена. Адже, частиною першою, третьою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, якими в силу ст. 73 ГПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи.
За правилами пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Отже цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, що знаходить своє вираження в добросовісному виконанні своїх зобов`язань сторонами та униканні будь-яких форм зловживання своїми правами та/або становищем, а також запобіганні вчиненню дій, які порушують права іншої сторони та можуть мати негативні наслідки для третіх осіб.
У даному випадку несплата відповідачем на користь позивача заборгованості з оплати за надані послуги з постачання теплової енергії у розмірі 40228,61 грн. є порушенням зобов`язання. 
Умовами укладеного між сторонами у справі договору, суть та зміст якого не ставиться відповідачем під сумнів, передбачено встановлення відповідного засобу комерційного обліку (тепловий лічильник SKS-3, заводський номер 019831), за адресою вул. Гагаріна, 4 (2) (адреса споживача за укладеним договором), відтак у випадку відсутності споживання теплової енергії споживач має можливість довести це, надавши відповідні показники приладів обліку.
Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що АТ “Херсонська теплоелектроцентраль” належним чином виконано взяті на себе за умовами укладеного договору зобов`язання в частині безперервного постачання теплової енергії Ковальчину Володимиру Михайловичу протягом листопада 2021 року - березня 2025 року. У той же час, безперервність передбачає постачання теплової енергії протягом усього періоду опалюваного сезону. 
Докази звернення відповідача до позивача щодо неналежного надання послуг з теплопостачання або щодо неправомірних нарахувань щодо вартості наданих послуг у матеріалах справи відсутні. Отже, матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано факт надання позивачем послуг з постачання теплової енергії на об`єкт відповідача в період з листопада 2021 року по березень 2025 року, з урахуванням здійсненої відповідачем оплати у сумі 3860,70 грн.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно з положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідіність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” частково відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягають частковому задоволенню.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулося частково на користь позивача, згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 2247,10 грн. (41504,19 грн. х 2422,40 грн. / 44742,04 грн.) (з урахуванням коефіцієнту 0,8).

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:
1. Позов Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” до Ковальчина Володимира Михайловича про стягнення заборгованості у загальному розмірі 44742,04 грн. задовольнити частково.
2. СТЯГНУТИ з Ковальчина Володимира Михайловича ( АДРЕСА_2 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” (73036, м. Херсон, Бериславське шосе, буд. 1; код ЄДРПОУ 00131771; р/р № НОМЕР_2 в АБ “Укргазбанк”, м. Херсон, МФО 320478) заборгованість у загальному розмірі 41504/сорок одна тисяча п`ятсот чотири/грн. 19 коп., витрати по сплаті судового збору у сумі 2247/дві тисячі двісті сорок сім/грн. 10 коп.
3. У задоволенні решти частини позовних вимог Акціонерного товариства “Херсонська теплоелектроцентраль” до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складення повного тексту рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 12 лютого 2026 р.

Суддя В.С. Петров