ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 644/400/22
провадження № 61-11724св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , інтересах якої діє ОСОБА_3 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2024 року у складі колегії суддів Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,  - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева О. О., в якому просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладений 19 січня 2022 року із ОСОБА_2 , серія та номер 26, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О.;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62941443 від 19 січня 2022 року 17:05:12, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: 
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
- поновити відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно
та Реєстрі прав власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на власника ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що 24 червня 2008 року між ОСОБА_1 
і АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11363860000. Того ж дня на забезпечення зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О. Є., предметом якого була належна позивачці квартира АДРЕСА_1 .

Позивачка вказувала, що ТОВ «Кей-Колект», який з 12 грудня 2011 року став новим кредитором та іпотекодержателем, 29 липня 2015 року, на переконання позивачки, 
у незаконний спосіб зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, 
що підтверджено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва 
від 01 лютого 2016 року у справі № 826/25748/15 (постанова набрала законної сили 24 березня 2016 року).

04 листопада 2019 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова 
у справі № 644/2164/19 за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а 04 березня 2020 року державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцовою М. Є. проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .

У січні 2022 року позивачка дізналася, що 19 січня 2022 року ТОВ «Кей-Колект» відчужило ОСОБА_2 належну їй квартиру на підставі договору купівлі-продажу.

Позивачка вважала, що договір купівлі-продажу від 19 січня 2022 року є недійсним, оскільки укладений із порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки, а також Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Київський районний суд м. Полтави від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладений 19 січня 2022 року
із ОСОБА_2 , серія та номер 26, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О.

Скасував рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62941443 від 19 січня 2022 року 17:05:12, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: 
АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та поновив відомості
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на власника ОСОБА_1 .

Стягнув із ОСОБА_2 та ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 984,80 грн, тобто з кожного відповідача по 992,40 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався тим, 
що ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 порушено процедуру встановленого законом порядку продажу предмета іпотеки у позасудовому порядку, а приватним нотаріусом у порушення положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки 
за ОСОБА_2 , тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Полтавський апеляційний суд постановою від 22 липня 2024 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2024 року скасував, та ухвалив нове судове рішення, яким відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» судові витрати у розмірі 
2 977,20 грн за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що позивачкою обраний неефективний (неналежний) спосіб захисту, який не призведе до відновлення її порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд апеляційної інстанції також врахував, що спірна квартира вибула із володіння позивачки поза її волею на підставі правочину, вчиненого особою, яка не мала права відчужувати це майно (квартиру), та зробив висновок, що позивачка має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 серпня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , через підсистему «Електронний суд», подала до Верховного Суду касаційну скаргу
на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2024 року у цій справі,
у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 22 липня
2024 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Полтави
від 27 лютого 2024 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається: на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 38 Закону України «Про іпотеку» без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня
2024 року у справі № 642/464/21, від 13 липня 2022 року у справі № 642/2455/17,
від 29 квітня 2024 року у справі № 308/12770/21, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку); на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу).

Заявниця переконує, що встановлені у справі фактичні обставини вказують на те, що спірне нерухоме майно набуте ТОВ «Кей-Колект» у порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 12 листопада 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У грудні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Інші учасники справи не скористалися процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 24 червня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсибанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11363880000 на суму 40 000,00 дол. США зі сплатою 15,5 % річних, строком до 24 червня 2015 року.

Того ж дня між АКІБ «Укрсиббанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О. Є., зареєстрований у реєстрі за № 305, за умовами якого 
ОСОБА_1 передала в іпотеку ПАТ «Укрсибанк» належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

ПАТ «Укрсиббанк» на підставі договору факторингу від 12 грудня 2011 року № 1 відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11363880000 від 24 червня 2008 року і право вимоги за договором іпотеки від 24 червня 2008 року.

29 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіним Б. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 23244530, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект». За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2015 року, номер запису 10598029, підставою для виникнення права власності за ТОВ «Кей-Колект» є договір іпотеки (квартири) від 24 червня 2008 року зареєстрований у реєстрі за № 305, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Руденко О. Є.

01 лютого 2016 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва 
у справі № 826/25748/15 визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 липня 2015 року індексний номер 23244530, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект» та зобов`язано нотаріуса скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 .

24 березня 2016 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду залишено без змін постанову окружного адміністративного суду м. Києва 
від 01 лютого 2016 року.

04 листопада 2019 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова 
у справі № 644/2164/19 визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

04 березня 2020 року державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцовою М. Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Встановлено, що на момент переходу права власності до ТОВ «Кей-Колект» 24 грудня 2021 року оцінка предмета іпотеки не проводилась. 

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №2 95450759 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 19 січня 2022 року.

Реєстрація права власності здійснена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О., запис про право власності: 46244840. Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 26, виданий 19 січня 2022, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева О. О. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62941443 від 19 січня 2022 року 17:05:12, приватний нотаріус Вахрушева О. О., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область. Власники: ОСОБА_2.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржуване судове рішення відповідає з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша, друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частини перша, четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься тільки у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

Вимога про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та державної реєстрації права з припиненням відповідного речового права не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідним нерухомим майном, а тому така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність відповідного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. 

Подібні за змістом правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження 
№ 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження 
№ 12-148гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження 
№ 12-157гс 19).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. 

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; 
від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
На основі тлумачення вказаних норм можна зробити висновок про те, що цивільні права/інтереси захищаються у такий спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не передбачають ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 у справі № 910/3009/18 (провадження 
№ 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження 
№ 12-80гс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі 
№ 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, 
а не за іншою особою. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження 
№ 14-125цс20), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження 
№ 14-93цс20).

За наведених обставин апеляційний суд, встановивши, що станом на час звернення 21 січня 2022 року ОСОБА_1 до суду з позовом ТОВ «Кей-Колект» вже не був власником квартири, оскільки спірна квартира на підставі нотаріально посвідченого 19 січня 2022 року договору купівлі-продажу була придбана ОСОБА_2 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19 січня 2022 року внесені відповідні відомості, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту.

Доводи заявниці про те, що у справі обставини вказують що спірне нерухоме майно набуте ТОВ «Кей-Колект» у порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку не спростовують висновку апеляційного суду щодо обрання позивачкою неефективного способу захисту.

Колегія суддів відхиляє посилання заявниці на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застування норм права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 642/464/21, від 13 липня 2022 року у справі № 642/2455/17, від 29 квітня 2024 року у справі № 308/12770/21. У справах, які надані заявницею для порівняння, правовідносини хоч і є подібними, але фактичні обставини, встановлені судами, є різними, що має наслідком і різність правового регулювання спірних правовідносин, а тому посилання на вказані вище постанови Верховного Суду є нерелевантним.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 
77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору 
на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого і правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновку суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара