ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/11494/25 Суддя (судді) першої інстанції: Василь ГАВРИЛЮК

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Вівдиченко Т.Р.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії № 232730028200 від 17.07.2025 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження військової служби з 01.07.2000 до 31.03.2014;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно переглянути заяву ОСОБА_1 від 10.07.2025 р. про призначення пенсії на підставі п. 4 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти рішення про призначення пенсії 15.05.2025 р.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що послужна картка є основним документом, що підтверджує період проходження служби і витяг з послужного списку оформлені належним чином, формальні неточності, які не залежні від позивача не можуть слугувати підставою позбавлення його соціального захисту та гарантії у вигляді пенсії.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні пенсії № 232730028200 від 17.07.2025. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняти рішення про призначення з 10.07.2025 ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до його страхового стажу період з 01.07.2000 до 31.03.2014. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2026 року та від 23 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Позивачем не подано відзиву на апеляційну скаргу.
Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до фактичних обставин справи, 10.07.2025 ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення № 232730028200 від 17.07.2025 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 25 років. Страховий стаж позивача склав 22 роки 07 місяць 27 днів. Згідно поданих документів до страхового стажу не вбачається можливим зарахувати період проходження позивачем військової служби з 01.07.2000 по 31.03.2014, з 01.07.2014 по 31.08.2014 та з 01.10.2014 по 31.05.2016 згідно Витягу з послужного списку особової справи № 625/2/1/4048 від 06.06.2025, оскільки відсутня сплата страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Для зарахування спірного періоду, позивачу необхідно долучити довідку про грошове забезпечення (нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески) за ці періоди. Крім того, з посиланням на пункт 14-4 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058, зазначено, що повідомлення про неодержання позивачем пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, не надано.
Рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії позивач вважає протиправним, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України у апеляційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.
Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.
Відповідно до висновків Верховного Суду у справі № 2-814/10 від 20 вересня 2024 року, перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є наданням новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
Щодо страхового стажу
Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Європейська соціальна хартія визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
З 22.11.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та Законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Як передбачено ч. 1 ст. 1 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 4 Закону № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
За приписами ч. 1 ст. 14 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Як передбачено п. 1 Постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.
Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) передбачене право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, право на призначення дострокової пенсії за віком мають: військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20, 21 і 25 частини першої статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12, 13 і 16 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (крім працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів), особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до пунктів 3 і 4 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, пункту 5 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, а також пункту 6 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закон №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Впровадження системи персоніфікованого обліку відбулось з 01.07.2000 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 1998 року № 794.
Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у ст. 20 Закону № 1058-ІV), якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. (ч. 2 ст. 20 Закону № 1058-ІV).
Відповідно до ст. 11 Закону № 1058-ІV застрахованими особами є громадяни, які працюють на підприємствах, в установах і організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, у фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування - фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи за договорами цивільно-правового характеру.
За осіб, які працюють на вищезазначених умовах, страхувальник (роботодавець) зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати до солідарної системи в установлені строки та в повному обсязі страхові внески від об`єкту для їх нарахування.
Згідно ч. 5, 6 ст. 20 Закону № 1058-ІV страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків.
Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів з дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 нього Закону, календарний місяць; для страхувальників, зазначених у пункті 5 етапі 14 цього Закону квартал.
Отже, обов`язок зі сплати страхових внесків закон покладає на страхувальника.
У межах спірних правовідносин пенсійний орган не зарахував до страхового стажу період проходження позивачем військової служби з 01.07.2000 по 31.03.2014, з 01.07.2014 по 31.08.2014 та з 01.10.2014 по 31.05.2016 згідно Витягу з послужного списку особової справи № 625/2/1/4048 від 06.06.2025, покликаючись на відсутність сплати страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, у зв`язку із чим вказав, що для зарахування спірного періоду, позивачу необхідно долучити довідку про грошове забезпечення (нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески) за ці періоди.
Відповідно до наданого позивачем послужного списку Військової частини НОМЕР_1 № 625/2/1/4048 від 6 червня 2025 року, у період з 01.07.2000 до 31.03.2014 позивач проходив службу у Державному авіаційному науково-випробувальному центрі ЗС України, АДРЕСА_1 (ВЧ НОМЕР_2 ), зокрема:
- з 14.01.1999 на посаді провідного інженера-випробувача 1-го відділення 3 відділу ВОС-4610003 згідно наказу № 07 від 14.01.1999;
- з 21.01.2002 на посаді провідного інженера-випробувача 1-го відділення (льотних випробувань і досліджень літальних апаратів з аеропружним крилом вантажних та гальмових парашутних систем засобів рятування на морі, систем життєзабезпечення та спец-спорядження) 2-го відділу (льотних випробувань і досліджень парашутних систем, засобів життєзабезпеченості спец-спорядження) управління наукових досліджень і випробувань озброєння та військової техніки ВОС - 4612003 згідно наказу № 011 від 21.01.2002 виданого ГК ВПС ЗСУ;
- з 13.11.2003 на посаді начальника 2-го відділення (нормативно-методичного та інформаційно-аналітичного забезпечення випробувань та досліджень) - провідний інженер-випробувач відділу (організації військово-наукового супроводження, нормативного-методичного та інформаційного-аналітичного забезпечення випробувань та досліджень) ВОС-670Ю03 згідно наказу №0325 від 13.11.2003 виданого ГК ВПС ЗСУ;
- з 29.10.2005 на посаді начальника відділення-провідний інженер-випробувач 2-го відділення (нормативно-методичного та інформаційно-аналітичного забезпечення випробувань та досліджень) відділу (організації воєнно-наукового супроводження, інформаційного-методичного забезпечення випробувань і досліджень та комплексних оцінок ОВТ) ВОС-4610002 згідно наказу № 246 від 29.10.2005 виданого КПС ЗСУ;
- з 03.06.2006 на посаді начальника відділення нормативно-інформаційних досліджень, стандартизації та уніфікації - провідний інженер-випробувач відділу комплексних оцінок випробувань та сертифікації озброєння та військової техніки управління наукових досліджень і випробувань озброєння та військової техніки ВОС-4610002 згідно наказу № 146 від 03.06.2006 виданого КПС ЗСУ;
- з 25.01.2010 до 05.05.2014 на посаді начальника відділу комплексних оцінок та випробувань та сертифікації озброєння та військової техніки - провідний інженер-випробувач управління наукових досліджень і випробувань озброєння та військової техніки ВОС-4610002 згідно наказу № 13 від 25.01.2010 виданого ПЗНГШ ЗСУ (а.с.18-19.
Наведене свідчить про те, що у період з 01.07.2000 до 31.03.2014 страхувальником позивача та відповідальним за сплату страхових внесків є Державний авіаційний науково-випробувальний центр ЗС України, м. Феодосія, АР Крим (ВЧ НОМЕР_2 ).
Втім, внаслідок можливого невиконання вказаним військовим формуванням обов`язку зі сплати внесків до Пенсійного фонду України у спірний період, позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час служби у вказаній частині, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. 
Судова колегія зауважує, що наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем службових обов`язків, здійснення яких відповідачем не спростовано.
Відповідні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 400/2492/24.
Щодо надання довідки про грошове забезпечення
Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).
Враховуючи викладене, в даному випадку можливо застосувати названі загальні принципи (Намібійські винятки), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документу, виданого закладом, що знаходиться на не підконтрольній Україні території, як доказу, оскільки його неприйняття призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину України.
Така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 30.10.2018 у справі № 234/3038/17, від 11.12.2018 у справі № 360/1628/17, від 31.01.2019 у справі № 233/1181/17, від 17.07.2019 у справі № 302/757/17-а, від 02.10.2018 у справі № 569/14531/16-а, від 31.03.2021 у справі № 0440/6809/18, від 01.03.2021 у справі № 426/12447/17, від 25.02.2021 у справі № 522/6812/17.
Разом з тим, колегія суддів враховує обставини неможливості надання позивачем довідки Державного авіаційного науково-випробувального центрі ЗС України, м. Феодосія, АР Крим (ВЧ НОМЕР_2 ), внаслідок знаходження його на окупованій території. 
Однак, такі обставини не можуть бути правовою підставою для позбавлення позивача права на соціальний захист та призначення пенсії на підставі п. 4 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням страхового стажу при проходженні військової служби у відповідній частині. Крім того, позивач набув трудовий стаж, коли населений пункт, де здійснювали свою діяльність організації, у яких працював позивач, перебував під контролем української влади.
Щодо повідомлення про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації
Відповідно до пункту 14-4 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих територіях України або під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії згідно з цим Законом проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та Російської Федерації неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
Аналіз вказаних положень вказує на те, що умова щодо виплати пенсії згідно із Законом № 1058 стосується таких категорій громадян України: 1) які проживають на тимчасово окупованих територіях України; 2) під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію.
З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином України, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (згідно довідки переселенця № 7101-5003556356), з 05.05.2014 по теперішній час проходить військову службу (підтверджується Витягом з послужного списку особової справи № 625/2/1/4048 від 06.06.2025).
На виконання вимог, встановлених пунктом 14-4 Прикінцевих положень Закону №1058, позивач у заяві від 10.07.2025 про призначення пенсії повідомив орган Пенсійного фонду про неодержання ним пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації (а.с. 42).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Як передбачено ч. 2 ст. 20 Закону №389-VIII, в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені ч. 2 ст. 64 Конституції України.
Враховуючи факт розірвання дипломатичних відносин з російською федерацією, звернення фізичних осіб або ж навіть органів ПФ України до органів російської федерації для витребування пенсійної справи та інших документів, є фактично неможливим, що загалом позбавляє частину громадян України можливості отримувати пенсію, відтак порушує гарантоване Конституцією України право на соціальний захист.
Також, судом враховано, що відповідачем не надані належні докази того, що позивач на час звернення із заявою або на цей час отримує пенсію від органу пенсійного забезпечення російської федерації.
Тому, суд слушно зазначив, що оскільки відповідач не довів правомірність дій та доводи позивача належними доказами не спростував, позов підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду, що з метою належного захисту прав позивача необхідно визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні пенсії № 232730028200 від 17.07.2025; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняти рішення про призначення з 10.07.2025 ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до його страхового стажу період з 01.07.2000 до 31.03.2014.
Враховуючи наведене, колегія суддів не встановила неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення і погоджується з його висновками.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року у справі № 580/11494/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

Т.Р. Вівдиченко