"13" квітня 2026 р. Справа № 363/7648/25 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
ЗАОЧНЕ
13 квітня 2026 року м. Вишгород
Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Підопригори Х.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгорода в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні,-
ВСТАНОВИВ:
18.12.2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просив суд зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди в участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 та визначити спосіб участі батька у вихованні сина, шляхом покладення на матір обов`язків, а саме: повідомляти позивача про зміну місця перебування/проживання сина ОСОБА_3 не пізніше ніж за два дні до моменту переміщення, засобом телефонного зв`язку, шляхом здійснення дзвінків на номер мобільного телефону позивача, або за допомогою месенджерів; під час перебування Арсена за межами України, організувати аудіо відео дзвінки (спілкування) за допомогою месенджерів з позивачем протягом години щотижня, не менше чотирьох разів на місяць, у зручний для позивача час; під час перебування ОСОБА_3 в Україні організувати його зустрічі з позивачем в разі перебування останнього у відпустці, без присутності відповідачки за місцем проживання позивача.
Так, в обґрунтування вимог позивач зазначав, що 21.07.2017 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстрований Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис за №1082. Вказаний шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29.02.2024 року по справі за №363/6774/23. Від шлюбу сторони мають спільну дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Після припинення шлюбно-сімейних відносин, малолітній ОСОБА_4 залишився проживати разом з відповідачкою, а позивач, в міру своїх можливостей, які обмежені перебуванням на військовій службі, намагався брати активну участь у вихованні та матеріальному забезпеченні потреб сина. Так, наразі на виконанні Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження за №73595614, відкрите на підставі судового наказу Вишгородського районного суду Київської області від 04.08.2022 року у справі за №363/2006/22, щодо стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання спільного сина ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 від заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви, а саме з 20.07.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. З огляду на достатній та стабільний дохід позивача, який забезпечується завдяки військовій службі, розмір щомісячних аліментів на утримання малолітнього сина становить від 15 000 до 30 000 грн. Крім того, станом на теперішній час у ОСОБА_1 відсутня заборгованість щодо сплати аліментів на утримання сина. Однак, після припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами, відповідачка покинула територію України разом з сином, що унеможливило проведення періодичних зустрічей батька з останнім та прийняття участі у його вихованні. З моменту виїзду відповідачки за кордон, попри наявну можливість забезпечити дистанційне аудіо та відео спілкування батька з сином, ОСОБА_2 ігнорує спроби останнього зв`язатися з сином, чим фактично чинить перешкоди у їхньому спілкуванні та унеможливлює прийняття позивачем участі в його вихованні. Позивач зазначає, що він є діючим військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 та приймає безпосередню участь в бойових діях та інших заходах, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України, що безумовно створює постійний ризик для його життя та здоров`я. Так 18.09.2024 року, виконуючи бойове завдання в районі населеного пункту Вовчанськ Харківської області, ОСОБА_1 отримав вогнепальне осколкове поранення лівого плеча внаслідок ворожого артилерійського обстрілу, що слугує підтвердженням того, що життя останнього перебуває в зоні постійного ризику, а кожен новий вихід на бойове завдання може стати для нього останнім. Відтак, дії відповідачки щодо всеохоплюючого обмеження спілкування малолітнього ОСОБА_4 з батьком не тільки порушують норми чинного законодавства України, а й є аморальними та суспільно неприйнятними за своєю суттю. 
В свою чергу позивач усвідомлює небезпеку повернення сина на територію України до моменту завершення бойових дій та з огляду на відсутність інших альтернатив, вважає за необхідне та доцільне просити суд визначити графік його спілкування з малолітнім сином за допомогою засобів дистанційного аудіо та відео зв`язку, зокрема через «Viber», «Telegram», «WhatsApp».
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та, за клопотанням представника позивача витребувано у Служби у справах дітей Димерської селищної ради висновок щодо розв`язання спору між сторонами по справі. 
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.01.2026 року, за клопотанням представника позивача, витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину кордону відповідачкою та малолітнім ОСОБА_4 , 2017 року народження.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.03.2026 року закрите підготовче провадження та вказана справа призначена до судового розгляду.
Представник позивача надав суду заяву, в якій вимоги викладені в позові підтримав та просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, оскільки останній є діючим військовослужбовцем та в теперішній час проходить військову службу, виконує бойове завдання та не має можливості з`явитися до суду. Представник позивача вимоги позову підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Представник третьої особи просив суд вирішити справу за його відсутності, про що надано відповідну заяву.
Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, крім того повідомлялась через офіційний портал «Судова влада України» веб-сторінку Вишгородського районного суду Київської області
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
13.04.2026 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного:
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Так, судом встановлено та не спростовано відповідачкою, що 21.07.2017 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстрований Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис за №1082. Вказаний шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29.02.2024 року по справі за №363/6774/23 (рішення набрало законної сили 02.04.2024 року). Від шлюбу сторони мають спільну дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
Крім того, як зазначає позивач та не спростовує відповідачка - на виконанні Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження за №73595614, відкрите на підставі судового наказу Вишгородського районного суду Київської області від 04.08.2022 року у справі за №363/2006/22 (судовий наказ набрав законної сили 04.08.2022 року), щодо стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання спільного сина ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 від заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви, а саме з 20.07.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
Позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_3 , що підтверджується наданими письмовими доказами, а саме: довідкою в/ч НОМЕР_3 від 05.02.2026 року за №2707/628.
Як зазначає позивач, відповідачка покинула територію України разом з сином, що унеможливило проведення періодичних зустрічей батька з останнім та прийняття участі у його вихованні. Зазначене знайшло своє підтвердження, оскільки згідно відомостей від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наданих на запит суду – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перетнули державний кордон України в пункті пропуску «Яготин» на виїзд 25.03.2024 року. 
З висновку, наданого Службою у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради, який затверджено рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради від 19.01.2026 року за №6, слідує, що виходячи з інтересів дитини, зазначена Служба вважає за доцільне визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити графік спілкування наступним чином: під час перебування ОСОБА_4 за межами України, організувати аудіо та відео дзвінки (спілкування) за допомогою месенджерів та інших засобів електронного зв`язку з позивачем протягом години не менше двох разів на тиждень у зручний для Арсена час.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 51 Конституції України, ч. ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У ч. 1 ст. 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і, потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини - ержави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України - сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі ст. 141 СК України - мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини (ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ст. 153 СК України - мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі за заявою «Хант проти України», за №31111/04).
У відповідності до ст. 5 Протоколу за №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен з подружжя, у відносинах між собою і, в їхніх відносинах зі своїми дітьми, користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі за №402/428/16-ц зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону за №1906-IV, а також не містить положень, щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо, це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків.
Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
В позовній заяві позивач зазначав, що відповідачка покинула територію України разом з сином, що унеможливило проведення періодичних зустрічей батька з останнім та прийняття участі у його вихованні. З моменту виїзду відповідачки за кордон, попри наявну можливість забезпечити дистанційне аудіо та відео спілкування батька з сином, ОСОБА_2 ігнорує спроби останнього зв`язатися з сином, чим фактично чинить перешкоди у їхньому спілкуванні та унеможливлює прийняття позивачем участі в його вихованні.
Як було встановлено судом, на теперішній час малолітній син сторін по справі ОСОБА_3 , 2017 року народження разом з матір`ю – відповідачкою по справі покинув територію України, перетнувши державний кордон України в пункті пропуску «Яготин» на виїзд 25.03.2024 року. 
Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
З дослідженого судом висновку, наданого Службою у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради слідує, що виходячи з інтересів дитини, зазначена Служба вважає за доцільне визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити графік спілкування наступним чином: під час перебування ОСОБА_4 за межами України, організувати аудіо та відео дзвінки (спілкування) за допомогою месенджерів та інших засобів електронного зв`язку з позивачем протягом години не менше двох разів на тиждень у зручний для Арсена час.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч. 4 ст. 10 ЦПК України, застосовується судом, як джерело права.
Так, у рішенні від 19.09.2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява за №79441/17, Європейський суд з прав людини зазначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини.
У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява за №2091/13, йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини, у кожній конкретній справі, необхідно враховувати два аспекти: 
- по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 
- по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. 
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Таким чином, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі за № 607/13092/16-ц, від 14.07.2020 року у справі за №127/28537/18, від 17.08.2022 року у справі за №613/1185/19.
Суд зазначає, що введення воєнного стану в Україні, внаслідок чого відповідачка була змушена тимчасово виїхати за кордон разом з малолітнім сином, не може розцінюватися як її перешкоджання спілкуванню батька з Арсеном. Такі дії є вимушеним заходом, обумовленим об`єктивною ситуацією, що склалася в країні та спрямовані на забезпечення безпеки і стабільного розвитку дитини. Вказані обставини дійсно призвели до зменшення інтенсивності та форм змоги комунікації між сином та батьком, однак це не є наслідком неправомірної поведінки матері та не може розцінюватися, як її свідоме перешкоджання у спілкуванні батька з сином.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 03.10.2023 року у справі за №308/2896/20-ц, де зазначено, що перебування одного з батьків разом з дітьми за кордоном, під час дії воєнного стану, саме по собі не свідчить про умисне перешкоджання спілкуванню іншого з батьків із дітьми, якщо при цьому інший з батьків має змогу здійснювати контакт в дистанційній формі (відеозв`язок, аудіозв`язок тощо).
Також у постанові Верховного Суду від 20.07.2023 року у справі за №524/6856/21-ц вказано, що перешкоджання у спілкуванні має місце лише за наявності активних дій, спрямованих на унеможливлення чи ускладнення такого спілкування, а не у разі, коли обставини виникли внаслідок загальнодержавної надзвичайної ситуації.
Таким чином, виїзд матері з сином за кордон в умовах воєнного стану не може розцінюватись, як її протиправна поведінка чи підстава для обмеження прав батька на спілкування з дитиною, а сам факт тимчасового дистанційного формату їх спілкування не є доказом перешкоджання з боку матері. В той же час, суд зауважує на тому, що тимчасовий виїзд дитини за кордон не може обмежувати і право батька на спілкування з сином, яке повинно реалізовуватися із метою підтримки сталих стосунків та емоційного контакту між ними.
Аналогічний висновок викладений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.12.2023 року у справі за №607/20787/19.
Суд зауважує, що батько, який проживає окремо від свого сина, очевидно має право на особисте спілкування з ним, а мати не має права перешкоджати такому спілкуванню та участі батька у його вихованні, за умови, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в її інтересах. Відновлення відносин та емоційного контакту дитини з власним батьком повинно переважати над бажанням інших осіб в обмеженні такого спілкування та виховання.
Крім того, тимчасовий виїзд дитини за кордон не може обмежувати право батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком (постанова Верховного Суду від 10.04.2024 року у справі за №381/1881/21.
Таким чином, оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, дослідивши висновок Служби у справах дітей та сім`ї, врахувавши обставини та підстави виїзду дитини за кордон з матір`ю, суд приходить до висновку про необхідність визначення способу участі батька у вихованні сина виключно у дистанційному форматі. При цьому суд підкреслює, що об`єктивною причиною, яка унеможливлює фізичні зустрічі батька з сином в теперішній час, є запровадження в країні воєнного стану та пов`язані з цим ризики. Виїзд відповідачки з ОСОБА_3 за кордон є вимушеним заходом і не повинен мати на меті перешкоджання спілкуванню батька з сином, участі останнього в його вихованні. А відтак, з огляду на викладене, беручи до уваги право Арсена на безпечне та стабільне середовище розвитку, об`єктивні обставини, суд вважає, що інтересам дитини в теперішній час, найбільшою мірою відповідає її спілкування з батьком в режимі відеозв`язку та телефонного зв`язку протягом години щотижня, на гнучкій основі, з урахуванням бажання дитини, за умови обов`язкового сумарного часу особистого вільного спілкування не менше, ніж чотирьох годин на місяць, відповідно до часового поясу країни, в якому перебуває дитина та можливості батька, що проходить військову службу.
На думку суду такий спосіб спілкування батька з сином буде відповідати якнайкращим його інтересам які, у свою чергу, повинні переважати над інтересами батьків, забезпечуючи справедливу рівновагу між бажанням дитини та правом батька. 
Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідачку повідомляти позивача про зміну місця перебування/проживання сина ОСОБА_3 не пізніше ніж за два дні до моменту переміщення, засобом телефонного зв`язку, шляхом здійснення дзвінків на номер мобільного телефону позивача, або за допомогою месенджерів, оскільки зазначена вимога не обґрунтована позивачем та не впливає на встановлені судом обставини.
Вимогу позивача про зобов`язання відповідачки під час перебування ОСОБА_3 в Україні організовувати його зустрічі з позивачем в разі перебування останнього у відпустці, без присутності відповідачки за місцем проживання позивача, суд вважає передчасною та звертає увагу на те, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, ставлення до батька, зміни обставин, які стали підставою для виїзду за кордон, позивач не позбавлений у майбутньому права на зміну, встановленого судом способу його участі у вихованні власного сина. При цьому суд наголошує на тому, що бажання дитини та її морально-психічний стан є передумовою для спілкування того з батьків, який не проживає з нею та неможливо примушувати дитину до спілкування, якщо вона того не воліє.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE за №4909/04 від 10.02.2010 року).
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», ст. ст. 1, 7, 19, 159, 257, 263 СК України, ст. ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 102, 133, 137, 141, 158, 209, 210, 247, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні – задовольнити частково.
Встановити ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування в режимі відеозв`язку та телефонного зв`язку протягом години щотижня, але не менше чотирьох годин на місяць, з урахуванням бажання сина, відповідно до часового поясу країни, в якому перебуває дитина, у зручний для ОСОБА_1 час.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідачка:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради, код ЄДРПОУ: 44055588, адреса: Київська обл., Вишгородський р-н, с. Димер, вул. Соборна, 19.
Головуюча суддя О.П. Дьоміна