ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року
м. Київ
справа № 135/1128/25
провадження № 51-4420 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника (відеоконференція) ОСОБА_7 ,
особи, щодо якої закрито кримінальне 
провадження (відеоконференція) ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025025240000074 за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Степашки Гайсинського району Вінницької області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ладижинський міський суд Вінницької області ухвалою від 22 вересня 2025 року закрив кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що, будучи військовослужбовцем, 15 липня 2025 року, приблизно о 22:00, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту з співмешканкою ОСОБА_9 , реалізуючи свій намір на умисне спричинення тілесних ушкоджень, долонею завдав один удар в обличчя ОСОБА_9 , спричинивши їй легкі тілесні ушкодження.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 05 листопада 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, щодо своєї співмешканки, тому це кримінальне правопорушення є таким, що пов`язане з домашнім насильством, і за правилами п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України не може бути закрите у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
У обвинувальному акті відображено, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, щодо своєї співмешканки, тому прокурор вважає, що ОСОБА_8 була надана можливість захищатись від обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
При цьому прокурор звертає увагу, що поняття «злочин, пов`язаний з домашнім насильством» охоплює не лише склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, але й інші суспільно небезпечні діяння, які мають ознаки домашнього насильства.
Позиції учасників судового провадження
Прокурори підтримали подану касаційну скаргу.
Захисник ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів зазначає таке.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що потерпіла ОСОБА_9 подала до суду заяву, у якій зазначала, що відмовляється від обвинувачення та просила кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити (т. 1, а. с. 174, 197).
Ухвалюючи рішення про закриття кримінального провадження, суд першої інстанції послався на положення ч. 4 ст. 26 КПК України, згідно з якими кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого, а відмова останнього від обвинувачення у випадках, передбачених цим Кодексом, є безумовною підставою для закриття такого кримінального провадження; 
Суд також послався на положення ст. 477 КПК України, згідно з якими кримінальне провадження, розпочате на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій наполягав, що інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення є таким, що пов`язане з домашнім насильством, оскільки потерпілою є його співмешканка, а тому суд не мав права закривати кримінальне провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка передбачає заборону закриття кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
Апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора, які здебільшого є аналогічними доводам його касаційної скарги, умотивовано вказав, що для того, щоб обґрунтувати наявність домашнього насильства у конкретному випадку, сторона обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний з домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення з встановленням органом досудового розслідування відповідних фактичних обставин. 
Якщо суспільно небезпечне діяння пов`язане саме з домашнім насильством, то сторона обвинувачення має про це обов`язково зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. 
Апеляційний суд зробив висновок, що в обвинувальному акті такі обставини стороною обвинувачення не конкретизовані, й більш того, не зазначено про наявність обставини, яка відповідно до п. 6? ч. 1 ст. 67 КК України обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах.
Крім того, суд апеляційної інстанції виходив із того, що визначення домашнього насильства у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» вказує на об`єктивну сторону (дію чи бездіяльність) домашнього насильства, суб`єктивна сторона якого встановлюється із урахуванням правозастосовних позицій Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі №647/1931/19 (провадження № 51-174км20), де Суд звернув увагу, що посилання в обвинувальному акті лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Конвенцією Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) та законом, що ухвалено з метою її імплементації.
За висновком Суду у постанові від 17 червня 2021 року у справі №717/764/20 (провадження №51-6117км20), необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний з домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення з встановленням органом досудового розслідування відповідних фактичних обставин. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками і вбачає їх обґрунтованими.
Стаття 1 Закону України № 2229-VIII від 07 грудня 2017 року «Про запобігання та протидію домашньому насильству» містить визначення поняття домашнього насильства, під яким розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
За змістом п. 5 ч. 2 ст. 3 вказаного Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на осіб, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхніх батьків та дітей.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) зробила висновок, що злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.
Таким чином, факт віднесення кримінального правопорушення до такого, що пов`язане з домашнім насильством за однією із ознак, перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, має бути чітко відображено у обвинувальному акті.
Верховний Суд звертає увагу, що норма, передбачена в ч. 1 ст. 125 КК України, якщо в конкретному провадженні йдеться про інкримінування особі вчинення цього кримінального правопорушення як пов`язаного із домашнім насильством, має характер як відсильної, так і бланкетної, оскільки вимагає звернутися до приписів ст. 126-1 КК України (Домашнє насильство) та Закону № 2229-VIII щодо з`ясування юридично вагомих ознак потерпілого як адресата застосування насильства, яким є подружжя чи колишнє подружжя або інша особа, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах в розумінні приписів ст. 1 вказаного Закону.
Зі змісту пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення вбачається, що останній обвинувачувався у тому що «… на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту з співмешканкою ОСОБА_9 , підійшов до неї та, реалізуючи свій кримінально-протиправний намір, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи небезпеку своїх дій для життя і здоров`я потерпілої та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, долонею правої руки наніс один удар в область обличчя ОСОБА_9 » Прокурор вважає, що зазначення у обвинувальному акті про вчинення кримінального правопорушення щодо «співмешканки» є достатнім для того, щоб віднести його до такого, що пов`язане з домашнім насильством за ознакою, передбаченою у п. 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 № 2229-VIII.
Колегія суддів не вбачає такі доводи прокурора обґрунтованими, оскільки ст. 91 КПК України визначає обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, тобто, перелік фактів та обставин, що мають правове значення. Не вдаючись до детального аналізу наведених обставин, можна зазначити, що адресат домашнього насильства є юридично значущою обставиною, яка впливає на кваліфікацію злочинного діяння та його кримінально правові та процесуальні наслідки. 
Вимоги до змісту обвинувального акта обумовлені приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у їх взаємозв`язку із положеннями статей 20, 42 КПК України. 
Зміст обвинувального акта визначає той обсяг і зміст обвинувачення, який сторона захисту сприймає як такий, що підлягає перевірці під час судового розгляду, який не стосується тих обставин, які не знайшли свого відображення у тексті обвинувального акта. 
Кримінальний процесуальний закон, закон України про кримінальну відповідальність та інше дотичне до з`ясування поняття «домашнє насильство» законодавство не містять такого поняття як «співмешканка». Слово «співмешканка» в аспекті встановлення юридичних ознак «домашнього насильства» у фактично вчиненому діянні жодним чином не впливає на правову складову висунутого обвинувачення, адже фактично є словом житейського змісту і значення, використання якого не розкриває юридичних ознак вказаного поняття.
В аспекті кримінально-правової оцінки конкретного діяння та вирішення пов`язаних із цим питань про його кримінально-правові наслідки та застосування того чи іншого процесуального порядку здійснення провадження, юридично значимі складові протиправної поведінки мають знайти своє відображення в обвинувальному акті в спосіб, визначений законом, який від сторони обвинувачення вимагає використання термінів, визначених законодавцем, а не довільного оперування словами, які не мають правової складової та юридичного змісту. 
Сам факт посилання на вчинення правопорушення стосовно «співмешканки» не створює належного підґрунтя до висновку, що сторона захисту мала підстави до захисту від обвинувачення як такого, що пов`язане із звинуваченням у застосуванні домашнього насильства. До того ж, «співмешкання» автоматично і безумовно не свідчить про те, що особи перебувають у сімейних або близьких відносинах в розумінні приписів Закону № 2229-VIII. Водночас такі обставини мають бути достатньо конкретизовані у обвинувальному акті як такі, що підлягають доказуванню. 
Згідно з пунктами «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту. 
Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК України, серед яких і такий важливий елемент обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки. При цьому відповідно до ст. 92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.
Отже, обов`язковою умовою визнання судом кримінального правопорушення незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості). За відсутності цього гарантоване право на захист буде істотно порушено. 
Натомість обвинувальний акт в цьому провадженні такої належної конкретизації не містить, що прямо суперечить правозастосовній позиції об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.
Апеляційний суд переглянув ухвалу суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої здебільшого є аналогічними доводам його касаційної скарги, ретельно перевірив зазначені в ній аргументи, проаналізував їх, дав на них вмотивовані відповіді щодо необґрунтованості таких доводів. 
Верховний Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснено відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК України, а тому твердження прокурора про допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
З огляду на викладене й керуючись положеннями статей 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3