ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1381/26 Справа № 195/1089/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колодіна Л.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Онищенко Семен Валерійович, на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року, у складі судді Колодіної Л.В., по справі № 195/1089/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа — приватний нотаріус Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович, про стягнення боргу за договором позики, –

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнка Ю.В., на предмет стягнення з відповідача на свою користь грошовий борг в сумі 251 216 грн, штраф в сумі 25 121 грн по Договору позики від 14 липня 2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 351, всього в сумі 276 337 грн, обґрунтовуючи це тим, що 14 липня 2016 року між ним та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений та засвідчений в нотаріальному порядку Договір позики. Відповідно до вимог цього договору позивач надав у борг відповідачеві грошові кошти у сумі 160000 грн, що, на момент укладення Договору, становить еквівалент 6446,41 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 14 липня 2016 року, 1 USD = 24,82 гривень, строком до 14 липня 2026 року. Відповідно до пункту 4 Договору, у разі несвоєчасного повернення суми позики стягується 10 (десять) відсотків штрафу від суми позики, що становить 25121 грн. Відповідач зобов`язана повернути позивачу позичену грошову суму раніше строку на його вимогу, яка повинна бути викладена позивачем письмово та пред`явлена позичальнику за 30 днів до виконання. За сімейними обставинами у позивача виникла потреба в грошових коштах, тому позивач листом-вимогою про повернення позики звернувся до відповідача щодо повернення йому позичену грошову суму, проте відповідач ухиляється від спілкування із позивачем щодо повернення позиченої грошової суми. Однак, станом на теперішній час відповідач одержані у позику грошові кошти не повернула, тому позивач змушений був звернутися до суду для захисту своїх прав.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Івахненко О.О., до ОСОБА_1 , в інтересах якої дії представник - адвокат Онищенко С.В., третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 251216 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2512,16 грн (а.с.93-97).
Рішення суду мотивовано тим, що договір позики був підписаний його сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши від ОСОБА_2 грошові кошти, ОСОБА_1 погодилася з умовами даного договору, однак не виконала умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики у визначений у договорі строк, після направлення вимоги про повернення позики кошти не повернула, хоча боржник і зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу з урахуванням штрафу, обумовленого сторонами у договорі позики. За положеннями ст. 533 ЦК України, суд першої інстанції вважав доведеним, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 251 216 грн, тобто, суми боргу по курсу НБУ (гривні до долару США) саме станом на 19 березня 2024 року (6446,41 доларів США х 38, 97 грн.), оскільки це відповідає вимогам закону щодо стягнення сум в гривневому еквіваленті (по відношенню до курсу іноземної валюти), якщо справа вже розглядається судом, а не при добровільному виконанні зобов'язань сторонами договірних відносин. Разом із цим, суд першої інстанції у відповідності до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вважав відсутніми підстави для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 25 121 грн, що передбачений умовами договору, враховуючи надіслання листа-вимоги позивачем щодо повернення коштів відповідачеві 20 березня 2024 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Онищенка С.В. у жовтні 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, обґрунтовуючи це тим, що сторона позивача ввела її в оману підписанням договору позики, тоді як вона не позичала нічого у позивача, натомість, грошові кошти у значно меншій сумі їй повинна була передати представник позивача за оренду земельної ділянки, належної відповідачеві та підписати договір з метою повного розпорядження земельною ділянкою. Скаржник вважає, що це шахрайська схема з боку позивача, який низкою судових справ таким чином примушував інших осіб укладати такі договори позики. Суд першої інстанції не врахував того факту, що представник позивача в судовому засіданні не міг пояснити якими коштами (готівковими чи безготівковими) передавала сума, вказана у договору позивача відповідачеві, а матеріали справи не містять письмових доказів передачі коштів від позивача відповідачці. Разом з цим скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції невірно визначив еквівалент гривні до долару США, тоді як сума позики у договорі визначена у гривні, а тому і підлягає поверненню у гривні та у сумі, яка була на момент укладення договору.
ОСОБА_2 , не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції та розгляду скарги по суті.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений та засвідчений в нотаріальному порядку Договір позики, який зареєстровано в реєстрі за № 351 (а.с.5).
Згідно даного договору ОСОБА_2 надав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 160 000 грн строком до 14 липня 2026 року.
Відповідно до п. 2 Договору саме таку суму грошових коштів ОСОБА_1 зобов`язується повернути ОСОБА_2 до 14 липня 2026 року в порядку та умовах передбачених Договором.
Відповідно до п. 3 Договору ОСОБА_1 зобов`язана повернути ОСОБА_2 позичену грошову суму раніше строку, зазначеного в пункті 2 Договору, на вимогу, яка повинна бути викладена письмово та пред`явлена позичальнику за 30 (тридцять) днів до виконання.
Відповідно до пункту 4 Договору, у разі несвоєчасного повернення суми позики стягується 10 % штрафу від суми позики.
Згідно Листа ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про повернення йому грошової суми в розмірі 251216 грн (згідно офіційного курсу НБУ гривні до долару США станом на 19 березня 2024 року: 6446,41 Х 38,97) на протязі 30 днів після отримання листа-вимоги (а.с.6).
Факт направлення та отримання вищевказаного документу підтверджується відповідною квитанцією АТ «Укрпошта» про направлення листа від 20 березня 2024 року, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за номером 53500 0231743 4, у якому є підпис ОСОБА_1 про отримання листа 01 квітня 2024 року (а.с.7).
Згідно офіційного курсу НБУ станом на 14 липня 2016 року, тобто на дату укладення договору позики, 1 долар США становив 24,82 грн, отже сума позики 160 000 грн на момент укладення договору позики була еквівалентна 6446,41 доларів США (160000 / 24,82 = 6446,41 грн)
Згідно офіційного курсу НБУ станом на 19 березня 2024 року офіційний курс гривні щодо долара США становив (1 долар США становив у гривневому еквіваленті 38,9744 грн), тому сума боргу складає: 6446,41 доларів США, що в еквіваленті становить 251 216 грн (6446,41 х 38,9744 = 251 244, 96 грн).
Разом з цим, оскільки позивачем вимога про повернення відповідачу грошової суми відповідно до договору позики, була направлена 20 березня 2024 року, суд встановив про необхідність застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що звільняє позичальника від відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 25 121 грн.
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вважав доведеним той факт, що між сторонами виникли договірні боргові зобов`язання, визначені договором позики, які регулюються ст. 526,524,530,533,549,550,551,599,610,625,626-628,638,1046,1047,1049,1050 ЦК України та п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Підставою для такого висновку суд першої інстанції слугувало те, що наявний в матеріалах справи договір позики, підписаний власноруч ОСОБА_1 , свідчить про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, а, відтак, і виникнення зобов`язань у ОСОБА_1 їх повернути ОСОБА_2 не пізніше 14 липня 2026 року. Разом з цим у позивача є право за умовами договору вимагати погашення боргу достроково, виклавши свої вимоги у листі-повідомленні та пред`явленні його позичальнику за 30 днів до виконання. Однак, ОСОБА_1 усіляко ухиляється від виконання грошового зобов`язання, що порушує майнові права позивача. При цьому підстав для стягнення штрафних санкцій, передбачених умовами договору позики, судом першої інстанції не встановлено.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджуєтсья й апеляційний суд, встановивши те, що ОСОБА_1 уклала договір позики та не виконала умов укладеного із ОСОБА_2 договору, після направлення останнім вимоги про повернення позики, кошти не повернула, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язана сплатити позивачу суму боргу, обумовленого сторонами у договорі позики, що скаржником не спростовано жодним письмовим доказом.
Доводи скаржника про те, що при підписанні договору позики її сторона позивача ввела в оману колегією суддів не можуть бути прийняті як належні, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та не доведені будь-яким належним та допустимим доказом.
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: від 13 грудня 2023 року по справі № 754/5522/22; від 18 жовтня 2023 року по справі № 754/2449/22; від 31 травня 2023 року по справі № 466/6665/21; від 05 квітня 2023 року по справі № 754/16388/19.
Разом з цим, вирішуючи питання розміру боргу у цій справі, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що станом на день розгляду справи належить з`ясувати саме гривневу суму боргу, яка за умовами договору є еквівалентом 6446,41 доларів США, як це передбачено положеннями ст. 533 ЦК України.
Колегія суддів наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від від 11 вересня 2024 року по справі 500/5194/16, відступила від висновків ВСУ та КГС ВС щодо застосування ч. 2 статті 533 ЦК та констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. 
На переконання Великої Палати Верховного Суду, відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами – резидентами.
Отже, здійснюючи тлумачення пункту 2 договору від червня 2016 року, Велика Палата Верховного Суду констатує, що належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами є повернення грошових коштів у національній валюті, сума яких є еквівалентною 65 000 доларів США на момент платежу.
У справі, що переглядається моментом платежу є ухвалення судового рішення у справі судом першої інстанції, однак, позивач просив у позові застосувати офіційний курс НБУ гривні до долара США станом на 19 березня 2024 року, а, в силу ст 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тому суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу за договором позики з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 251 216 грн, що скаржником не спростовано.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №301/2052/18 колегія суддів не приймає до уваги, адже така судова практика не є релевантною у спірних правовідносинах на день розгляду справи як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційної інстанції.
Разом з цим належить відзначити, що суд першої інстанції правомірно вказав на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій, передбачених п.4 договору позики та вважав відсутніми підстави для задоволення цієї вимоги, враховуючи, що лист-вимога позивача щодо повернення достроково суми боргу ним направлена відповідачеві 20 березня 2024 року, тобто, в період звільнення боржника від відповідальності у вигляді штрафів.
Так, вирішуючи спір, колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з чим і погоджується колегія суддів та що не спростовано скаржником належними та допустимими доказами.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи скаржника не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. 
З вищенаведеного апеляційний суд вважає вірним визначення судом першої інстанції характеру правовідносин, їх фактичні обставини та вірно застосовані норми матеріального права, які ці відносини регулюють, а тому відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, що є підставою для застосування ст. 375 ЦПК України та залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Онищенко Семен Валерійович — залишити без задоволення.
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “24” березня 2026 року.
Повний текст постанови складено “02” квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О.Макаров