справа № 198/10/26 
провадження № 2/0198/136/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Гайдар І.О., за участю секретаря судових засідань Довгопол О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду с-ща Юріївка Павлоградського району Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Юріївської об`єднаної територіальної громади в особі Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи позовні вимоги наступним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку площею 36,9 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який останній фактично успадкував від свого батька ОСОБА_3 , та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
За життя ОСОБА_2 заповіту не складав, єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину після його смерті, є ОСОБА_1 .
Позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку та житловий будинок. Земельну ділянку позивачка успадкувала та отримала свідоцтво про право на спадщину. Однак в прийнятті спадщини у вигляді житлового будинку постановою державного нотаріуса Юріївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 03.12.2025 їй відмовлено у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на будинок. 
Виходячи з викладеного, позивачка позбавлена можливості оформити своє право на спадщину в нотаріальному порядку, тому змушена звернутись до суду та просить визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 
09.01.2026 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, в порядку підготовки справи до судового розгляду витребувано копію спадкової справи.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, в позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності.
Представник відповідача Юріївської селищної ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечував.
Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. 
Щодо прийняття спадщини батьком позивачки та позивачкою, то суд зазначає таке.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 (дід позивачки), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно Павлоградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 21 листопада 2025 року. Останньому належав житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Під час аналізу спадкових правовідносин, що виникли після смерті ОСОБА_3 , померлого  ІНФОРМАЦІЯ_3 , застосуванню підлягають положення ЦК УРСР 1963 року.
Статтею 524 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Згідно зі статтею 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
Дружина ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка не зверталась, у фактичне управління майном не вступила, а отже, вважається такою, що спадщину не прийняла.
ОСОБА_2 , який був сином ОСОБА_3 (відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ), на час відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) проживав у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та за даними по господарських книг значився головою цього домогосподарства. 
Згідно з пунктом 124 глави ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 31 жовтня 1975 р. № 45/5  (яка діяла час відкриття спадщини) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).
Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Отже, ОСОБА_2 вважається таким, що фактично вступив у володіння та управління спадковим майном, набув право спадкування за законом після смерті  ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги та прийняв спадщину, однак, за життя останній втратив свідоцтво про право власності на будинок, тому його син своєчасно не оформив свої спадкові права на спірний будинок.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , який  відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 є батьком позивачки, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим повторно Павлоградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 21.10.2025. 
Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку площею 36,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який, як вже зазначалось, останній фактично успадкував від свого батька ОСОБА_3 , та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі ст.ст. 1217, 1258, 1261 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Матеріали справи не містять відомостей, що за життя ОСОБА_2 складав заповіт, тому спадкування після його смерті має здійснюватись в порядку черговості за законом.
З копій спадкових справ № 99/2025 та № 106/2025, заведених після смерті ОСОБА_3 (дід позивачки) та ОСОБА_2 (батько позивачки), виходить, що єдиною спадкоємицею за законом є ОСОБА_5 .
За ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з ч. 1 ст. 1296, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 
Позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку та житловий будинок. Земельну ділянку позивачка успадкувала та отримала свідоцтво про право на спадщину. Однак в прийнятті спадщини у вигляді житлового будинку постановою державного нотаріуса Юріївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 03.12.2025 їй відмовлено у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на будинок. 
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5).
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Отже, нотаріус правомірно відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Щодо права власності на житловий будинок, то суд зазначає таке.
Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13.06.1991 Павлоградським райвиконкомом (підстава - рішення Виконавчого комітету Павлоградської районної ради народних депутатів від 16.01.1991 № 17), що підтверджується довідкою, виданою КП «Павлоградське МБТІ» від 18.11.2025, та архівною довідкою від 17.12.2025 № 54-К, виданою архівним відділом Павлоградської РДА Дніпропетровської області.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2025 право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ні за ким не зареєстровано.
Оскільки відповідно до технічної документації вказане нерухоме майно збудоване у 1972 році, то необхідно відмітити, що умови та правові наслідки будівництва житлових будинків станом на рік закінчення будівництва регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року.
Відповідно до вказаних нормативних актів підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів. 
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56 (далі – Інструкція).
Відповідно до Інструкції реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності.
Вказана Інструкція не пов`язувала виникнення права власності на майно з його реєстрацією.
Крім того, положення ЦК УРСР 1963 року також не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок з його обов`язковою державною реєстрацією.
На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.
ВССУ у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі.
Відповідно до відомостей з погосподарських книг за 1986-1990 та 1991-1995 роки головою домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 22/о, виданою Новоіванівським старостинським округом виконавчого комітету Юріївської селищної ради 23.02.2026.
Верховний Суд у Постанові від 15.10.2019 у справі № 916/780/18 зазначив, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину. Підставою видачі Свідоцтва про право власності є Рішення Ради, тобто видача Свідоцтва є дією з оформлення права власності на підставі Рішення.
Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 927/849/17, від 17.04.2019 у справі № 916/641/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17.
Узагальнюючи викладене, суд доходить висновку, що втрата оригіналу свідоцтва не впливає на право власності ОСОБА_3 , оскільки факт володіння будинком офіційно підтверджений записами у погосподарських книгах за 1986–1995 роки. Згідно з чинним законодавством ці записи є належним доказом того, що держава визнавала його законним власником майна на момент створення домогосподарства.
Статтею 392 ЦК України передбачено право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Таким чином, з огляду на те, що позивачка є спадкоємицею за законом першої черги після смерті ОСОБА_2 , інших спадкоємців, які могли б претендували на спадкове майно згідно даних Спадкових справ № 99/2025 та № 106/2025, немає, а відсутність правовстановлюючого документу на будинок позбавляє спадкоємицю можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає можливим визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує клопотання ОСОБА_1 про залишення за нею витрат зі сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 1220, 1217, 1218, 1233, 1235, 1255, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Юріївської об`єднаної територіальної громади в особі Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в порядку спадкування за законом після смерті  ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відомості про учасників справи:
- ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 );
- Юріївська об`єднана територіальна громада в особі Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області (адреса місцезнаходження: 51300, Дніпропетровська обл., Павлоградський район, с-ще Юріївка, вул. Центральна, 67/1, ЄДРПОУ 41815107).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду в порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено та підписано 26 лютого 2026 року.

Суддя   І.  О.  Гайдар