ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 727/3681/16
провадження № 61-9996св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 червня 2025 року у склад колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 300,00 грн на кожну дитину, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, з 19 травня 2016 року до досягнення дітьми повноліття.

Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 30 липня 2013 року. ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з грудня 2013 року не бачився і не спілкувався з дітьми, не цікавився їхніми справами, здоров`ям, не створював умов для отримання ними освіти, не надавав їм доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляв інтересу до внутрішнього світу дітей.

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 уклала шлюб з і ОСОБА_6 , який фактично виконує усі батьківські обов`язки щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , між ними склалися дуже тісні довірчі відносини, діти сприйняли ОСОБА_9 як батька і стали називати його татом. 

ОСОБА_2 є працездатною особою, не має хронічних хвороб, не надавав відомостей про укладення іншого шлюбу, наявність дітей та інших осіб, які перебувають на його утриманні, тому слід визначити аліменти у твердій грошовій сумі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Шевченківський районний суд м. Чернівців заочним рішенням від 13 червня 2016 року позов задовольнив. Позбавив ОСОБА_2 батьківських прав по стосовно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі 1 300,00 грн на кожну дитину, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 травня 2016 року до досягнення дітьми повнолітня. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустив до негайного виконання. Вирішив питання щодо розподіл судових витрат.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 цілком відповідатиме правам та інтересам дітей, матиме наслідком нормальне сприйняття ними родинних стосунків, позитивно позначиться на їх психологічному стані. Суд врахував висновок Служби у справах дітей Чернівецької міської ради щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. 

ОСОБА_2 з грудня 2013 року не проявляв інтересу до дітей, не цікавився їх здоров`ям та станом, їх потребами або іншим чином не виявив бажання виконати батьківські обов`язки та реалізувати права, що свідчить про умисне ухилення його від виконання своїх обов`язків з виховання дітей.

Шевченківський районний суд м. Чернівців ухвалою від 10 березня 2025 року  в задоволенні заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Реу К. П., про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці  від 13 червня 2016 року відмовив.

Ухвала районного суду мотивована тим, що відповідач не звертався до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для звернення із заявою про перегляд заочного рішення. ОСОБА_2 викликався в судове засідання шляхом опублікування виклику в засобах масової інформації, із зазначенням в цих публікаціях місця його реєстрації, що вважається належним повідомленням відповідача про розгляд справи згідно з вимогами ЦПК України в редакції, що діяла станом на момент проведення судового засідання у справі.

З часу ухвалення судом заочного рішення у справі пройшло понад вісім років. Тому доводи відповідача про те, що він не знав про прийняте судове рішення, що стосується його особистих прав, на увагу суду не заслуговують.

Короткий зміст рішення апеляційного суду
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 10 квітня 2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Реу К. П., на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 червня 2016 року.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Реу К. П., задовольнив частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 13 червня 2016 року в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом. Суд виходив із необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дітей. 

Висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 квітня 2016 року є необґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року про відкриття апеляційного провадження у справі та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 червня 2025 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, від 08 лютого 2024 року у справі № 480/8341/22, від 13 січня 2025 року у справі № 686/11230/22, від 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц, від 12 серпня 2024 року у справі № 907/254/22, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 26 лютого 2025 року у справі № 487/3019/24, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 04 вересня 2019 року у справі № 211/559/16-ц, від 12 травня 2022 року у справі № 466/5767/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17; відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 19 СК України та постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язані із захистом прав дитини» у подібних правовідносинах.

На обґрунтування касаційної скарги адвокат зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 

Безпідставне і необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних прав та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не навів жодної поважної причини майже десятирічного пропуску строку на апеляційне оскарження, не пояснив, з яких причин не отримав жодного з повідомлень. Крім того, в межах виконавчого провадження мали бути вжиті заходи щодо примусового стягнення судового збору з ОСОБА_2 , а тому він не міг не знати про наявність рішення.

ОСОБА_2 свідомо нехтував батьківськими обв`язками, не проявляв інтересу до дітей, не надавав фінансової допомоги. Пояснення ОСОБА_2 про пошук житла і роботи не можна вважати поважною причиною для повного самоусунення від виконання батьківських обов`язків. 

Після ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав відповідач лише декілька разів зустрівся із дітьми у 2017-2018 роках. Однак ці контакти не призвели до змін у його ставленні до дітей. З 2018 року відповідач не виявив жодного інтересу до дітей і не намагався відновити спілкування з ними.

Посилання апеляційного суду на абстрактну доцільність збереження юридичного зв`язку між батьком і дитиною без оцінки реального змісту такого зв`язку та його значення для добробуту дітей є необґрунтованим і суперечить принципу найкращих інтересів дитини. 

У 2017 році ОСОБА_7 і ОСОБА_8 були усиновлені ОСОБА_10 , який є чоловіком позивача. Діти категорично заперечують проти поновлення батьківських прав ОСОБА_2 та вважають своїм батьком ОСОБА_10 . 

У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , мотивований законністю й обґрунтованістю постанови апеляційного суду. 

Позивач не надала достатніх доказів на підтвердження винної поведінки відповідача щодо ухилення від батьківських прав. Доказів повідомлення відповідача про розгляд службою у справах дітей питання про позбавлення його батьківських прав немає. ОСОБА_2 не міг отримати повідомлень, оскільки знаходився не на території України. Обставини, що склались після анексії Криму, не можуть свідчити про умисну поведінку щодо ухилення від батьківських обов`язків. Позивач не довела обставин, що свідчать про негативний, травмуючий вплив батька на дітей, наявність у нього наркотичної або алкогольної залежності. 

ОСОБА_2 не брав участі у розгляді справи у суді першої інстанції, повісток не отримував та до відкриття провадження у справі перетнув пункт пропуску «Каланчак». На окупованому півострові не розповсюджуються українські засоби масової інформації, не працюють оператори українського поштового зв`язку. 

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

27 серпня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2006 року, який 30 липня 2013 року розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя.

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти проживають з ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_10 у квартирі       АДРЕСА_1 (довідка житлово-будівельного кооперативу «Воробкевича 31-а» від 14 травня 2016 року № 67).

Виконавчий комітет Чернівецької міської ради рішенням від 25 квітня 2016 року № 266/7 затвердив висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 батька малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 квітня 2016 року № 01/02-24/1082 вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно до малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з ухиленням від виконання батьківських обов`язків з виховання дітей.

У висновку також зазначено, що ОСОБА_2 повідомлено про розгляд питання через родичів, останнє відоме місце його проживання - с. Шевченкове Бердянського району Запорізької області, де проживають його батьки, зі слів яких, ОСОБА_2 проживає на території російської федерації.

Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_2 протягом багатьох років не проявляє до своїх дітей жодного інтересу, не цікавиться їх здоров`ям, станом, потребами, не виявляє бажання виконувати батьківські обов`язки, матеріальної допомоги не надає.

Допитані в суді першої інстанції як свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 надали аналогічні пояснення.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою і четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження
№ 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують усі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_2 усунувся від виконання батьківських обов`язків ще з 2013 року, участі у житті дітей не брав. 

ЄСПЛ у справі «ILYA LYAPIN v. Russia» від 30 червня 2020 року наголошував на тому, що позбавлення особи її / його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька / матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання. З другого боку, наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції. Крім цього, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною. У цій справі заявник протягом восьми років не проживав із дитиною та протягом семи років не підтримував із нею контактів, не вживав заходів для їх відновлення. ЄСПЛ підкреслив, що батько мав розуміти, що таке тривале й повне відокремлення від дитини могло призвести не лише до значного ослаблення, а й до повного припинення зв`язку між ним та дитиною. Суд дійшов висновку, що саме бездіяльність заявника призвела до втрати зв`язків між ним та його сином, а позбавлення батьківських прав призвело лише до анулювання правових відносин між ними. При цьому було враховано, що дитина інтегрована у нову сім`ю, має міцний зв`язок із матір`ю та вітчимом, який фактично виконує роль батька і якого дитина бажає визнати таким. ЄСПЛ встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя) при прийнятті рішення про позбавлення батька батьківських прав стосовно сина.

Відмовляючи в задоволенні позову щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, апеляційний суд виходив із недоведеності в діях відповідача винної поведінки та свідомого, систематичного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дітей.

Разом з тим суд апеляційний суд не надав оцінки доводам, зазначеним у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що ОСОБА_2 жодного бажання спілкуватися з дітьми не проявляв, не цікавився станом їх здоров`я та повсякденними потребами, не надавав матеріальної допомоги. Водночас у відзиві на апеляційну скаргу наголошувалося, що мати не чинила перешкод у спілкуванні батька з дітьми і не обмежувала його участь у їх вихованні. 

Суд апеляційної інстанції не встановив, які саме обставини життя батька перешкоджали йому брати участь у вихованні дітей протягом тривалого часу, чи вживав він будь-яких реальних заходів для налагодження контактів та відносин з ними, в тому числі за допомогою сучасних телекомунікаційних засобів зв`язку.

Крім того, зазначаючи про необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дітей, апеляційний суд не обґрунтував, чи відповідатиме саме інтересам дітей відновлення батьківських прав ОСОБА_2 з огляду на його тривалу відсутність у житті дітей та наслідки такої відсутності, а також враховуючи інтеграцію дітей у сімейне середовище, їх усиновлення, сталі емоційні зв`язки з усиновлювачем, який виконує роль батька для них.

За таких обставин апеляційний суд не дослідив у повному обсязі усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме що стосуються участі ОСОБА_2 у житті дітей, причин його тривалої відсутності, наслідків такої відсутності, дій для відновлення контактів із дітьми, враховуючи сімейне середовище дітей, що призвело до передчасного висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою, тому касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Разом із тим, доводи щодо безпідставногоі необґрунтованого поновлення строків на апеляційне оскарження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на увагу не заслуговують, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 березня 2025 року заяву ОСОБА_14 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, а апеляційну скаргу відповідач подав у межах встановленого 30-денного строку. При цьому ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, ухвала апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження є законною, а підстав для її скасування немає. 

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 червня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська 
Судді А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов