Номер провадження: 22-ц/813/2169/26 
Справа № 521/6453/23
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Комлевої О.С.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Бриленка К.Б.,
представника Одеського національного медичного університету – Каплун І.О.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бриленко Костянтин Борисович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

10 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеського національного медичного університету (далі ОНМУ) про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 грудня 2004 року він прийнятий на роботу до ОНМУ асистентом 0,25 ставки кафедри психіатрії після закінчення аспірантури. З 01 вересні 2017 за наказом №611-л позивач працював завідувачем кафедри психології на 1,0 ставки.
Наказом №789-л від 03.12.2018 його призначено на посаду проректора з науково-педагогічної роботи. Посада погоджена із Міністерством охорони здоров`я України (лист від 21.11.1018 №113-15/2128/30919). Наказом відповідача від 10.12.2018 №1 вищевказаний наказ скасований.
При скасуванні наказу відповідач виходив з того, що при призначені позивача на посаду проректора з науково-педагогічної роботи була порушена процедура заміщення вакантних посад, визначена колективним договором університету за 2018-2022 роки, окрім того, ОСОБА_2 повноважень на виконання обов`язків ректора, проректора та на підписання спірного наказу згідно ухвал Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2018, справа №552/15228/18, окружного адміністративного суду м. Києва від 29.08.2018, 27.09.2018, справа №826/13413/18 не мала.
24 квітня 2019 року наказом №256-л ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача кафедри психології за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул, в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин). Вказаний наказ позивач отримав 20 лютого 2023 року від свого адвоката, який звернувся зі спірного питання до відповідача.
Позивач стверджував, що більш чотирьох місяців з 10.12.2018 по 26.04.2019 перебував на лікарняному. 02 травня 2019 після одужання він прибув до будівлі ректорату ОНМедУ, однак, не був допущений за вказівкою адміністрації університету до робочого місця.
ОСОБА_1 вважає, що такі дії відповідача суперечать вимогам закону та просив суд:
1. Визнати незаконним, скасувати наказ відповідача від 10.12.2018 №1, яким скасовано його призначення на посаду проректора з науково-педагогічної роботи університету наказом №789-л від 03.12.2018.
2. Визнати незаконним, скасувати наказ відповідача від 24.04.2019 №256-л про звільнення з посади завідувача кафедри психології за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
3. Поновити позивача на посаді проректора з науково-педагогічної роботи ОНМУ.
4. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу 6 146 911,68 гривень, допомогу по тимчасовій непрацездатності 105 866,57 гривень.
5. Зобов`язати відповідача видати трудову книжку
Позивач наполягав на тому, що виниклі між сторонами правовідносини викликають в нього постійне почуття обурення, стресу, відчуття несправедливості, призвели до погіршення стану здоров`я. Компенсацію моральної шкоди позивач оцінив в 200 000 гривень.
Окрім задоволення позовних вимог позивач просив присудити на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 44 000 грн.
Відповідач з позовом не погодився, у відзиві на позовну заяву зазначив, що на момент видачі наказу 10.12.2018 №1 були такими, що набрали законної сили ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2018 (справа №552/15228/18), окружного адміністративного суду м. Києва від 29.08.2018, 27.09.2018 (справа №826/13413/18).
Наказом відповідача від 24.04.2019 №256-л позивача правомірно звільнено з посади завідувача кафедри психології за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки останній був відсутній на роботі більш як чотири місяці.
За цей період з 10.12.2018 по 24.04.2019 ОСОБА_1 , не дотримуючись трудової дисципліни, жодної інформації жодним засобом зв`язку про стан здоров`я роботодавцю не надав.
17 квітня 2019 року відповідачем йому був направлений лист за №01-09/147 про надання пояснень щодо тривалої відсутності на робочому місці. Відповідь позивачем не надана.
Окрім того, про обидва спірні накази позивач вочевидь був обізнаний ще з липня 2021 року при розгляді за його участі судової справи №522/21961/18 за позовом ОСОБА_2 до ОНМедУ, де ОСОБА_1 безпосередньо брав участь як третя особа, користувався правничою допомогою адвоката.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2025 року в позову ОСОБА_1 до ОНМУ про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бриленко К.Б. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Бриленка К.Б., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, та представника ОНМУ – Каплун І.О., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 грудня 2004 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ОНМУ асистентом 0,25 ставки кафедри психіатрії після закінчення аспірантури.
З 01 вересня 2017 року ОСОБА_1 в ОНМУ займав посаду завідувача кафедри психології на 1,0 ставки.
Згідно наказу ОНМУ №789-л від 03.12.2018 ОСОБА_1 переведено на посаду проректора з науково-педагогічної роботи на 1,0 ставки, з 03.12.2018 по 02.12.2023 по строковому трудовому договору. Підстава: заява ОСОБА_1 погоджена з Міністерством охорони здоров`я України №113-15/2128/30919 від 21.11.2018, витяг з протоколу засідання студентської ради ОНМедУ №10 від 30.11.2018.
Наказом ОНМУ №1 від 10.12.2018 скасовано наказ №789-л від 03.12.2018 про переведення ОСОБА_1 на посаду проректора з науково-педагогічної роботи на 1,0 ставки. В обґрунтування наказу зазначеного, що при призначені позивача на посаду проректора з науково-педагогічної роботи була порушена процедура заміщення вакантних посад, визначена колективним договором університету за 2018-2022 роки, окрім того, ОСОБА_2 повноважень на виконання обов`язків ректора, проректора та на підписання спірного наказу, згідно ухвали Приморського районного суду від 29.08.2018 (справа №522/15228/18), ухвали окружного адміністративного суду м. Києва від 29.08.2018, 27.09.2018 (справа №826/13413/18) не мала.
Згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2018 (справа №522/15228/18), зупинено дію наказу ОНМУ від 24.07.2018 №529-л, яким на ОСОБА_2 покладені обов`язки виконувати повноваження проректора з науково-педагогічної роботи.
Ухвалою окружного адміністративного суду м. Києва від 29.08.2018 (справа №826/13413/18) зупинено дію пункту 2 наказу МОЗ України від 17.07.2018 №34-о «Про звільнення ОСОБА_3 » щодо покладення виконання обов`язку ректора ОНМедУ на завідувача кафедри психології ОСОБА_1 , з 18.07.2018 й до призначення ректора у встановленому законодавством порядку.
Наказом ОНМУ №256-л від 24.04.2019 ОСОБА_1 24 квітня 2019 року звільнено з посади завідувача кафедри психології, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: табелі обліку робочого часу за період грудень 2018 року – квітень 2019 року, повідомлення про необхідність терміново надати пояснення щодо відсутності на робочому місці (№01-09/147 від 17.04.2019), службова записка в.о. начальника кадрів Пучкової Г.В..
Відповідно до наданих ОСОБА_1 листків непрацездатності, він в період з 10 грудня 2018 року по 26 квітня 2019 року перебував на лікарняному.
Відмовляючи в задоволенні позовних ОСОБА_1 суд першої інстанції послався на положення статті 233 КЗпП України, яка встановлює, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, та зазначив, що ці строки не перериваються і не зупиняються. В редакції КЗпП України станом на час виниклих правовідносин (редакція 11.10.2018) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Враховуючи, що основним ефективним способом захисту порушеного права, тобто таким, який реально відновлює суб`єктивне право позивачем обрано поновлення його саме на посаді проректора з науково-педагогічної роботи ОНМУ відповідно до наказу про від 10.12.2018 №1, яким скасовано його призначено на посаду проректора з науково-педагогічної роботи наказом №789-л від 03.12.2018 до позовних вимог застосовується тримісячний строк з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З урахуванням практики ЕСПЛ метою встановлення законодавцем строку звернення за судовим захистом є: 1) дотримання принципу правової визначеності; 2) дисциплінування учасників судочинства; 4) стимулювання учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків; 5) обмеження часу, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними. Якщо ніхто не звернувся до суду, відносини стають стабільними.
Суд зазначив, що відповідно до ухвали по цивільній справі №522/21961/18, пояснень сторін, показань свідків вбачається, що ОСОБА_1 був обізнаний про обидва спірні накази з момент виникнення конфліктних стосунків між сторонами.
Окрім того, в судовому засіданні позивач визнав, що достовірно обізнаний із спірними наказами з 2021 року в рамках розгляду за його участі цивільної справи №522/21961/18 за позовом ОСОБА_2 до ОНМедУ, де він брав участь як третя особа як безпосередньо, так і користувався правничою допомогою адвоката, тощо.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд перевіривши доводи позивача та заперечення відповідача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду за захистом свого порушеного права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із висновками суду першої інстанції, зазначає, що він не був обізнаний про видання наказу про його переведення на іншу посаду та наказу про звільнення, він був позбавлений можливості потрапити до свого робочого місця. Також зазначено, що на момент подання позову ОСОБА_1 не отримував наказу про звільнення, та трудової книжки, а тому строк на подання даного позову не пропущено.
Щодо даних тверджень апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Згідно частини 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, – у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.
У трудових спорах має застосовуватися добросовісність обох сторін (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 у cправі №910/17459/20), а суд застосовує правові норми, у тому числі норми трудового права, з урахуванням принципу розумності та справедливості (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №201/13239/15-ц (провадження №14-75цс22)), і судовий розгляд має бути справедливим (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №170/129/21, провадження №14-97цс22), а також результат тлумачення норм має бути розумним (пункти 42-44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21), пункт 7.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №911/1278/20 (провадження №12-33гс22)).
У постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 761/28934/18 вказано, що «строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина 1 статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення – це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки не перериваються і не зупиняються та застосовуються незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанова Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №751/1198/18, провадження №61-5845св19).
Апеляційний суд зазначає, що позивачу ОСОБА_1 щонайменше з травня 2019 року, було достеменно відомо, що йому не нараховується та не виплачується заробітна плата, згідно з укладеним трудовим договором та в узгодженому таким договором розмірі, однак з даним позовом останній звернувся до суду лише в березні 2023 року, тобто майже через чотири роки після звільнення.
Колегія суддів погоджується з висновками судів про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, оскільки, позивач, починаючи з травня 2019 року не виконував своїх трудових обов`язків та не отримував заробітної плати, а тому він розумів (мав чи принаймні міг розуміти), що трудові відносини між ним та ОНМУ, як роботодавцем припинені. Проте впродовж тривалого періоду часу ОСОБА_1 не цікавився підставою припинення трудових відносин та не вчиняв жодних дій, спрямованих на захист його трудових прав.
Так, дії учасників трудових правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі.
Згідно із частинами 2-3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 ЦК України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №318/89/18 (провадження №61-128св19), слід розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідками щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.
Ураховуючи наведені норми права та беручи до уваги фундаментальний характер таких принципів як «добросовісність» та «розумність», а також «заборона зловживання правом», вони безумовно мають застосовуватися у трудових спорах.
У постанові Верхового Суду від 03.11.2021 у справі №387/326/20 (провадження №61-2166св21) викладено такий висновок: «У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Така поведінка позивача, як очікування впродовж майже чотирьох років інформації щодо трудових відносин з відповідачем, не може визнаватися добросовісною, розцінюється судом як зловживання правом, спрямоване на створення ситуації невизначеності, завдання істотної шкоди роботодавцю з метою стягнення значних коштів в якості виплат за час вимушеного прогулу.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши вимоги позовної заяви та заперечення на неї, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого та законного висновку про відмову в задоволені вимог позовних вимог, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду за захистом свого порушеного права. Розуміючи, що трудові відносини з відповідачем припинились, позивач впродовж тривалого періоду часу, не реалізовував своє право оскарження дій відповідача.
Колегія суддів вважає за доцільне зауважити, що конституційне право на судовий захист є невідчужуваним та непорушним, однак законодавець встановив чіткі темпоральні межі для реалізації такого права. Подібні процесуальні рамки покликані збалансувати інтереси сторін у справі, а також слугують однією з запорук дотримання принципу правової визначеності у судовому процесі.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, Європейський суд з прав людини сформував практику, відповідно до якої національні суди мають надавати пріоритет дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду.
Підкреслюючи правильність та виваженість оскаржуваних рішень, колегія суддів вважає за доцільне навести відповідну практику ЄСПЛ.
Отже, правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі «Кан`єте де Гоньі проти Іспанії», § 36). Право доступу до суду не є абсолютним: воно може підлягати обмеженням, застосування яких допускається в порядку презумпції, оскільки таке право, з огляду на сам його характер, потребує державного регулювання. Право на доступ до суду може бути предметом правомірних обмежень. Застосування строків покликане забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства», §§ 51-52).
Як підсумок, право на доступ до правосуддя правомірно обмежене правилами судової процедури, котрі покликані дисциплінувати суб`єктів правовідносин та запобігти безладному рухові у судовому процесі, натомість безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином доводи наведені у апеляційній скарзі щодо строків звернення до суду з даним позовом суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення.
З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бриленко Костянтин Борисович, залишити без задоволення
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 19 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева