МЕТАЛУРГІЙНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ 

Справа № 210/6138/24 
Провадження № 2/210/861/26 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
17 лютого 2026 року          
Металургійний районний суд міста Кривого Рогу у складі:
головуючого судді Сільченко В. Є.
при секретарі судового засідання Козіної В.А.
за участі:
представника позивача Висоцького О.О.

розглянувши у відритому судовому в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення майнової та немайнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення майнової та немайнової шкоди.
Позов мотивовано тим, що 20.02.2014 року розпочалася військова збройна агресія російської федерації проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме: АРК Кримі і міста Севастополя та включення цієї території до складу рф на праваї суб`єктів федерації – «Республіки Крим» та «міста федерального значення Севастополя», про що було проголошено рф 18.03.2014 року нібито внаслідок проведеного 16.03.2014 року так званого «референдуму про статус Криму». 
З цього моменту фактично розпочалася перша фаза незаконної військової збройної агресії рф проти України.
Крім того, у квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби рф озброєнні бандитські формування проголосили створення «донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «луганської народної республіки» (27.04.2014 року).
27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням регулярних підрозділів збройних сил рф на територію Донецької та Луганської областей.
Більш того, 21 лютого 2022 року президент рф путін підписав укази про визнання днр та лнр самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу.
24 лютого 2022 року розпочалася та триває до теперішнього часу ще одна фаза збройної агресії рф проти України, яка розпочалася повномасштабним вторгненням країни агресора рф на суверенну територію України з боку Білорусії, тимчасово окупованого Криму та Донбасу, завдавши масштабного обстрілу крилатими ракетами великої дальності майже всім містам України, за виключенням тих міст, які знаходилися на тимчасово окупованих рф територіях Луганської та Донецької областей і Криму.
Більше дев`яти років незаконної анексії Кримського півострова та окупації Донбасу спричинили системні порушення у сфері майнових прав і прав власності з боку окупаційної «влади росії». Одним з питань є комплексне порушення окупаційною «владою» та самопроголошеними кримськими та донбаськими «інституціями» права власності фізичних осіб, громадян України і не тільки.
Рф своїми протиправним діями заподіяла, як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, як Державі, а також її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, здоров`я, честь і гідність, право мирно володіти та розпоряджатись своїм майном і майновими правами, як на територіях АРК і міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України.
З інформації, розміщеної The Washington Post і Нафтогаз України в інтернет-виданнях виходить, що за час незаконної окупації Криму та Донбасу росія прибрала до своїх рук 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному – урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. 
За підрахунками експертів SecDev, Україна втратила 63% покладів вугілля, 11% родовищ нафти, 20% родовищ природного газу, 42% родовищ металів і 33% родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктом права власності Українського народу.
Наразі у позивача як у громадянина України, виникає цивільне право на захист свого інтересу та своїх майнових прав, встановлених у ст. 13 Конституції України та ст. 324 ЦК України.
Тому, позивач просить суд визнати повномасштабну збройну агресію російської федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави – Україна та експропріацію російською федерацією природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих російською федерацією територіях Луганської і Донецької областях і АР Крим – геноцидом Українського народу; стягнути з російської федерації на користь позивача майнову шкоду в розмірі 1990149,79 доларів США; стягнути з російської федерації на користь позивача немайнову шкоду в розмірі 5200000,00 грн., завданої йому порушенням його майнових і конституційних прав унаслідок повномасштабної військовою агресією російської федерації проти України; судові витрати покласти на відповідача.
Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. 
У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з рф, що унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 та від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, що в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають до врахуванню судами слідує, що судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, вирішити справу в заочному порядку.
Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.
Що стосується позовних вимог щодо визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України геноцидом Українського народу, суд вважає за необхідним зазначити наступне.
Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 11 грудня 1946 року геноцид визнаний міжнародним злочином.
Резолюція 180 (II) від 21 листопада 1947 року встановила, що «…геноцид є міжнародним злочином, який тягне за собою національну та міжнародну відповідальність окремих осіб і держав».
9 грудня 1948 року була прийнята й відкрита для підписання Конвенція про попередження злочину геноциду і покарання за нього (набула чинності у 1951 року).
14.04.2022 року Верховною радою України прийнято Постанову № 2188-IX про схвалення Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні». Зі місту Заяви слідує, що від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України розцінюючи означені у Заяві дії російської федерації проти населення України як такі, що спрямовані на знищення Українського народу, цією Заявою: визнає дії, вчинені Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії російської федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу; звертається до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав щодо визнання вчинення Російською Федерацією геноциду Українського народу, а також злочинів проти людяності та воєнних злочинів на території України.
1 липня 2022 року Україна подала Меморандум до Міжнародного Суду ООН (далі МС ООН) у справі проти російської федерації щодо порушення Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (1948 року) (далі - Конвенція про запобігання геноциду). Це є важливою подією у процесі протидії агресії російській федерації та притягненні її до міжнародної відповідальності.
Відповідно до Статуту МС ООН саме ця міжнародна судова інституція має юрисдикцію розглядати міждержавні спори за заявою однієї зі сторін щодо порушення положень міжнародних договорів, сторонами яких є відповідні держави. І Україна, і Росія є учасниками Конвенції про запобігання геноциду, таким чином це дає юридичні підстави для розгляду справи Судом.
Відтак, юридичне визнання подій в Україні геноцидом можливе лише компетентним судом після проведення відповідного розслідування.
Крім того, суд враховує, що політичне визнання цього злочину вже є. Заяви щодо вчинюваного геноциду в Україні вже зробили Верховна Рада та парламенти низки держав і в Європі, і у Північній Америці.
Враховуючи викладене, Металургійний районний суд міста Кривого Рогу не є компетентним судом для визнання незаконної збройної агресії російської федерації геноцидом всього Українського народу.
За таких обставин, вимоги позивача щодо визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України геноцидом Українського народу задоволенню не підлягає.
Що стосується вимог позивача про стягнення майнової шкоди, суд вважає за необхідним зазначити наступне.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який наразі триває.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.
Постановою Кабінету Міністрів України №945 від 23.08.2022 «Про затвердження переліку об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими Російською Федерацією» затверджено перелік об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими Російською Федерацією.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно з ст. 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Статтею 4 Кодексу України про надра встановлено, що український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.
Визнання народу України суб`єктом права виключної власності на певні природні ресурси не породжує самостійної форми власності на ці об`єкти. За своєю економічною природою власність на ці об`єкти фактично є державною.
Так, з позовної заяви встановлено, що позивач проживає у місті Кривий Ріг, який не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначених наказом №309 від 22.12.2022 року.
За вказаних обставин позивач не має матеріально-правової зацікавленості (інтересу), так як право виключної власності, яке закріплене у ст. 13 Конституції України, на землі, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, не породжує для нього, як громадянина України, самостійної форми власності на ці об`єкти.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Отже, суд приходить до висновку, що окупація рф природних ресурсів України не порушує безпосередньо прав власності саме позивача.
Щодо законного інтересу позивача суд зазначає, що за своїм сенсовим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.
Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом».
Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.
Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.
З огляду на вимоги статей 2, 4 ЦПК України, об`єктом судового захисту в цивільному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений законний інтерес позивача.
Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в цивільному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»).
З обставин, вказаних позивачем у позовній заяві випливає очевидна відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), так як він не відноситься до кола осіб, які можуть бути позивачами у справах про стягнення з рф шкоди, яка завдана окупацією природних ресурсів, тобто позивач не має у даному випадку матеріальної правоздатності.
Разом з цим, при з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.
Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає: a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви; або b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.
Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджувальне порушення.
Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції.
Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача не містять жодного обґрунтування негативного впливу окупації рф природних ресурсів України, саме на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси.
Крім того, посилання інформацію, розміщену в інтернет-виданнях, зокрема The Washington Post та експертів SecDev є недопустимим доказом у розмінні ст. 78 ЦПК України, оскільки не є належним засобом доказування.
Отже, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження розміру завданого йому збитків окупацією.
Тому, в частині стягнення майнової шкоди позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо вимог про стягнення немайнової шкоди, завданої порушенням майнових і конституційних прав унаслідок повномасштабної військовою агресією російської федерації проти України, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Наведені висновки щодо застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, викладені у постановах Верховного Суду від 31.07.2024 у справі № 686/14579/23, від 22.05.2024 у справі № 638/3891/22 та відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до цих правовідносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає доведеним, що у зв`язку зі збройною агресією рф проти України позивач зазнав душевних страждань, були порушені його нормальні життєві зв`язки, оскільки він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя й безпеки, а також були порушені його основоположні свободи, що визначені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і Протоколів до неї.
Разом з цим, визначаючи розмір моральної шкоди, суд зважає на характер допущеного державою рф правопорушення, глибину душевних страждань позивача, позбавлення його можливості реалізації своїх прав, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, вважає, що необхідною та достатньою для позивача є визначення відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 гривень.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Крім того, у порядку ч.1 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 3028,00 гривень.
На підставі викладеного, та керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення майнової та немайнової шкоди задовольнити частково.
Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , немайнову шкоду в розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень, завданої йому порушенням його майнових і конституційних прав унаслідок повномасштабної військової агресії російської федерації проти України.
Решту позовних вимог залишити без задоволення.
Стягнути з російської федерації на користь держави судовий збір у розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім) гривень.
Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду складено та підписано 17 лютого 2026 року.

Суддя: В. Є. Сільченко