ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

04 березня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/1/26	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом адвоката Єфімік Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

01 січня 2026 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов адвоката Єфімік Олени Олександрівни (далі – представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області (далі – відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 19.12.2025 № 123850003903 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14.12.2025, зарахувавши до його загального страхового стажу періоди роботи у колгоспі з 1979 року по 1998 роки.
В обґрунтування вимог зазначено, що позивач звернувся 14.12.2025 до пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії з 60 років. Однак, відповідачем рішенням від 19.12.2025 № 123850003903 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком.
При цьому, до страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі з 1979 по 1998 роки.
Однак, представник позивача вважає, що записи у трудовій книжці позивача мають усі необхідні реквізити про його роботу в колгоспі, а тому мають бути зараховані до його страхового стажу, що свідчить про протиправність прийнято відпоідачем рішення.
Ухвалою суду від 06.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні), відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 1064,96 грн за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення в даній справі.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти заявлених вимог з огляду на таке.
Позивач 14.12.2025 звернувся через особистий кабінет на веб-потралі Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності заяву позивача з доданими до неї документами було розглянуто саме відповідачем та прийнято рішення від 19.12.2025 №123850003903, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку.
Відповідач зазначає, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року (ч. 1 статті 26 Закону №1058-IV).
Аналіз наданих документів показав, що страховий стаж позивача становить 25 років 02 місяці 16 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком.
Зазначено, що згідно трудової книжки колгоспника від 06.03.1987 №301 до загального страхового стажу не враховано періоди роботи в колгоспі з 1979 по 1998 роки, оскільки відомості про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів завірені не всі роки підписами та печатками, як передбачено Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310. Відповідно до зазначеної постанови, зокрема, заносяться відомості про трудову участь колгоспника в громадському господарстві: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі, цього виконання. Тобто, якщо колгоспник не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві з причин, визначених правлінням чи загальними зборами колгоспників поважними, адміністрація колгоспу повинна внести відповідні записи до трудової книжки. За нормами цієї постанови всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою. При вирішенні питання зарахування до стажу певного року, в якому не вироблено мінімуму трудоднів з поважних причин, необхідно виходити з відповідних норм статуту даного колгоспу, правил внутрішнього розпорядку, угоди із спеціальних питань і охорони праці, укладеної профспілковим комітетом з правлінням колгоспу, положень про оплату праці в колгоспі та інших внутрішньоколгоспних нормативних актів.
З огляду на викладене, відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийнято правомірно.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 14.12.2025 звернувся через особистий кабінет на веб-порталі Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 19.12.2025 № 123850003903 позивачу відмовлено в призначенні пенсію за віком та зазначено таке.
Статтею 26 Закону 1058 визначено умови призначення пенсії за віком, а саме передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 201 року.
Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: 
з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року.
У разі відсутносі, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: 
з 01 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року – від 24 до 34 років.
Позивач звеернувся 14.12.2025 до управління із заявою про призначення пенсії за віком, надавши наступні документи: трудові книжки, військовий квиток, паспорт, код.
Аналіз наданих документів показує, що страховий стаж позивача становить 25 років 02 місяці 16 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком.
Згідно трудової книжки колгоспника від 06.03.1987 №301 до загального страхового стажу не враховано періоди роботи в колгоспі з 1979 по 1998 роки, оскільки відомості про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів завірені не всі роки підписами та печатками, як передбачено Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310. Відповідно до зазначеної постанови, зокрема, заносяться відомості про трудову участь колгоспника в громадському господарстві: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі, цього виконання. Тобто, якщо колгоспник не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві з причин, визначених правлінням чи загальними зборами колгоспників поважними, адміністрація колгоспу повинна внести відповідні записи до трудової книжки. За нормами цієї постанови всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою. При вирішенні питання зарахування до стажу певного року, в якому не вироблено мінімуму трудоднів з поважних причин, необхідно виходити з відповідних норм статуту даного колгоспу, правил внутрішнього розпорядку, угоди із спеціальних питань і охорони праці, укладеної профспілковим комітетом з правлінням колгоспу, положень про оплату праці в колгоспі та інших внутрішньоколгоспних нормативних актів.
Прийнято рішення: відмовити в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку.
Після дооформлення та надходження у трьохмісячний строк прийнятих і подання додаткових документів рішення буде переглянуто щодо підрахунку необхідного стажу роботии та визначення права на пенсію.
Трудова книжка колгоспника № 301, заповнення якої розпочато 06.03.1987, доданої до заяви про призначення пенсії, містить такі відомості щодо роботи позивача:
- 1979 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 115,5, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 110, грошей – 380,75;
- 1980 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 199,5, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 280, грошей – 694,76;
- 1981 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 281, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 280, грошей – 1253,73;
- 1982 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 63, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 60, грошей – 380,19;
- 1983 рік – служба в рядах СА;
- 1984 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 161, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 140, грошей – 1192,63;
- 1985 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 316, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 280, грошей – 1420,28;
- 1986 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 289, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 280, грошей – 1653,06;
- 1987 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 306, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 280, грошей – 1738,13;
- 1988 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 291, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 280, грошей – 2513,26;
- 1989 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 317, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 270, грошей – 3832,10;
- 1990 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 270, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 270, грошей – 4594,95;
- 1991 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 300, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 294, грошей – 6877,22;
- за 1998 рік дані не зазначені;
- 1999 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 308, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 260, грошей – 2182,90;
- 2000 рік – кількість пропрацьованих людино-днів або кількість виходів на роботу за рік 60, встановлений мінімум трудоднів (або людино-днів) – 42, грошей – 603,74;
- 26.03.2000 виведений з членів колгоспу за власним бажанням ст. 3 КЗпП, протокл № 4 від 04.03.2000.
Зазначені записи завірені підписами відповідальних осіб та печатками колгоспу.
Запис про роботу за 1998 рік не містить інформації щодо фактично відпрацьованих днів та нарахованої заробітної плати.
Отже, надана трудова книжка колгоспника містить відомості про встановлений мінімум вихододнів та фактично відпрацьовані вихододні за періоди роботи з 1979 року по 1998 рік та період проходження військової служби.
Отже, в межах заявлених вимог спірним є зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи згідно його трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 та право на призначення пенсії за віком.
Не зарахування спірних періодів роботи позивача до його стажу також підтверджується розрахунком стажу позивача від 19.12.2025. Період проходження позивачем військової служби зараховано до стажу позивача.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (стаття 46 Конституції України).
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788 (далі - Закон № 1788) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058 (далі - Закон №1058).
Статтею 26 Закону № 1058 передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного віку та за наявності відповідного страхового стажу.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема:
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Згідно частин першої та другої статті 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини четвертої статті 21 Закону № 1058 до страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (до 01 січня 2001 року), а також періоди, починаючи з 1 січня 2016 року, протягом яких особа не підлягала страхуванню за цим Законом, але нею або роботодавцем за неї сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Статтею 62 Закону № 1788 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Згідно пункту 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року №310 "Про трудові книжки колгоспників" (була чинна на час внесення записів до трудової книжки) трудова книжка колгоспника являється основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Так, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту 1969 року).
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).
Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Також слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення , відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.
Отже, аналізуючи наведене, суд зазначає, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Не зараховуючи періоди роботи позивача до стажу згідно його трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 , відповідач зазначає, що відомості не за всі роки про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів завірені підписами та печатками.
Однак, відповідач не зазначає, які конкретно відомості та за які роки, на його думку, не завірені підписами та печатками.
Крім того, відповідач в оскаржуваному рішенні зазначає про те, що відомості про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів завірені не за всі роки підписами та печатками. 
Однак, зазначаючи про неналежне завірення записів в трудовій книжці голгоспника позивача за певні роки, відповідач відмовляє у зарахуванні всіх зазначених в цій книжці періодів роботи, а не конкретних періодів, без наведення нормативного обгрунтування такої відмови.
Судом встановлено, що записи в трудовій книжці голкоспника позивача виконані без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та у відповідності до дати, які належним чином завірені підписами відповідальних осіб та печаткою. 
Також, на підставі наданої трудової книжки голкоспника, судом встановлено, що у період з 1979 по 2000 рік позивач працював у колгоспі «Октябрь» Новобілянської сільради Новопсковсього району Ворошиловградської області. Вказані записи містять відмітки про кількість відпрацьованих днів за рік та кількість установлених мінімумів трудових днів, нарахування за рік. Вказані записи завірені печатками та підписами.
При цьому стаття 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає, що стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин. Тобто, для неврахування до трудового стажу при його обчисленні часу роботи в колгоспі, або певного його періоду, необхідно встановити невиконання членом колгоспу встановленого у господарстві мінімуму трудової участі, а також те, що невиконання встановленого мінімуму трудової участі відбулось з вини члена колгоспу за відсутності поважних причин.
У трудовій книжці колгоспника за 1998 рік відсутні відомості щодо виконання позивачем встановленого мінімуму трудової участі та нарахування йому заробітної плати, у зв`язку з цим даний рік не може бути врахований до стажу роботи позивача.
З огляду на зазначене, відповідач неправомірно відмовив позивачу у зарахуванні до його стажу роботи періодів згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 , заповнення якої розпочато 06.03.1987, оскільки надана трудова книжка колгоспника містить всі необхідні відомості щодо зазначених періодів роботи.
Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а (адміністративне провадження № К/9901/2310/18), від 30.09.2019.
Разом з тим, суд зазначає, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка звертається за призначенням пенсії, у недоліках таких записів.
Таким чином, записи у трудовій книжці позивача щодо спірного періоду роботи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018, справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Слід зазначити, що не зарахування спірного стажу суперечить принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Отже, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, так як на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Крім того, жодних доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці колгоспника щодо спірних періодів роботи позивача, відповідачем суду не надано, а тому, на думку суду, їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи та не вжито всіх заходів для його перевірки.
За таких обставин, відповідачем протиправно не проведено зарахування періодів роботи позивача до його стажу згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 , заповнення якої розпочато 06.03.1987.
Щодо способу захисту порушеного права суд зазначає таке.
Статтею 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд, серед іншого, може прийняти рішення про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту порушеного права:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 19.12.2025 № 123850003903 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 , заповнення якої розпочато 06.03.1987 та вчиинити дії для призначення пенсії за віком з дня звернення за її призначенням – 14.12.2025.
Ухвалюючи рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
Таким чином, зобов`язання відповідача І вчинити дії для призначення позивачу пенсію є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Більше того, суд звертає увагу, що жодних інших перешкод та/або недотримання процедури звернення із заявою про призначення пенсії з урахуванням всіх періодів роботи, аніж вирішених в судовому порядку, відповідачами не наведено, а тому суд приходить до висновку, що позивачем виконані всі передбачені законодавством умови для призначення пенсії за віком з урахуванням всіх періодів роботи.
Такий спосіб захисту, на переконання суду, матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу пенсійного фонду, оскільки судом під час розгляду справи та відповідачем І під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії не було встановлено інших підстав для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи, аніж досліджені та спростовані судом під час розгляду справи.
З огляду на зазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушеного права.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Увалою суду від 06.01.2026 відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 1064,96 грн за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення в даній справі.
З огляду на те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з обранням належного способу захисту порушеного права, судовий збір у розмірі 1064,96 грн підлягає стягненю за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Державного бюджету України.
Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Єфімік Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області (місцезнаходження: 36000, місто Полтава, вулиця Гоголя, 34, код ЄДРПОУ: 13967927) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 19.12.2025 № 123850003903 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 , заповнення якої розпочато 06.03.1987 та вчиинити дії для призначення пенсії за віком з дня звернення за її призначенням – 14.12.2025.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області до Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя 	С.В. Борзаниця