Справа № 161/19694/25  Провадження №33/802/226/26 	Головуючий у 1 інстанції:Шестернін В. Д. 	
	Доповідач: Гапончук  В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Гапончук В.В., з участю секретаря судового засідання Галензи В.О., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2026 року, 
В С Т А Н О В И В:
Вказаною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. (сімнадцять тисяч гривень), з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Визначено стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп. судового збору.
Згідно з постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 20.09.2025, 02:50, м. Луцьк, вул. Рівненська, 45, ОСОБА_1 керував транспортним засобом, а саме: електросамокатом VEVI VV50108, з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук, однак відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Такими діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КпАП України. 
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з постановою суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також неповнотою та необ`єктивністю з`ясування усіх обставин події. Вказує, що матеріали справи не містять жодного доказу, що пристрій, яким він керував є транспортним засобом. Від огляду на стан алкогольного сп`яніння він не відмовлявся, що підтверджується відеозаписом, а в медичному закладі пройти огляд ніхто не пропонував. Право на юридичну допомогу було обмежено працівниками поліції, оскільки час для залучення захисника було обмежено 20 хвилинами.
Просить оскаржену постанову скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України. 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу свідка ОСОБА_2 , доходжу наступного висновку.
За положеннями статей 245, 280 КпАП України при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Висновки судді місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованими.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №459342 від 20.09.2025; довідкою від 23.09.2025; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 20.09.2025; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 20.09.2025; рапортом від 20.09.2025; відеозаписом (dvd-диск), на якому зафіксовано, що ОСОБА_1 керував електросамокатом в день, час та місці, що зазначені в протоколі; поліцейський запропонував йому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння (у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння); ОСОБА_1 відмовився пройти такий огляд як на місці зупинки транспортного засобу, так і в закладі охорони здоров`я.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази суддя суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 130 КпАП України, та на законних підставах, із дотриманням вимог ст. 23 і 33 КпАП України, наклав на нього стягнення у межах санкції, передбаченої ч.1 ст. 130 КпАП України.
Так, суддею правильно встановлено та наведено в постанові, що ОСОБА_1 повинен був на вимогу працівників поліції пройти в установленому порядку огляд для визначення стану сп`яніння. 
Як вбачається з матеріалів справи, а саме відеозапису з нагрудної камери працівників поліції, працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння внаслідок виявлення таких ознак як запах алкоголю з порожнини рота, поведінка що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук.
Судом правильно констатовано у своєму рішенні, що було перевірено під час апеляційного розгляду, що на відеозаписах зафіксована поведінка ОСОБА_1 , яка свідчить про фактичну відмову (ухилення) від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Після відмови особи від проходження огляду на стан сп`яніння правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, є закінченим, а тому подальша зміна позиції такої особи щодо проходження огляду правового значення не має.
Відмовляючись від проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КпАП України. При цьому суд зважає на те, що мотиви відмови від проходження огляду на стан сп`яніння не мають значення для висновків про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України. Голослівними є покликання апелянта, що працівники поліції своїми неправдивими висловлюваннями ввели його в оману щодо можливих санкцій за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння і такі не беруться судом до уваги.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є водієм в розумінні п.1.10 ПДР України, а тому на нього не поширюються вимоги п. 2.5 ПДР і, відповідно, у нього не виникало обов`язку проходити огляд на стан сп`яніння, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до диспозиції та санкції ч. 1 ст. 130 КпАП України, відповідальності за вказаною статтею підлягають особи, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння, а також особи, які керують транспортним засобом та які відмовились від проходження огляду на стан сп`яніння. При цьому санкція ч. 1 ст. 130 КпАП України передбачає різні види стягнень за вказаною статтею, які можуть бути накладені на водіїв та на інших осіб. Тобто, до відповідальності за вказаною статтею можуть бути притягнуті не лише водії транспортних засобів (в розумінні положень п.1.10 ПДР), а і інші особи, які керують транспортним засобом незалежно від наявності в такої особи посвідчення водія.
Твердження апеляційної скарги про те, що електросамокат не є транспортним засобом також є безпідставними, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що електросамокат відповідає поняттю «транспортний засіб», оскільки призначений для перевезення людей, на ньому встановлений механізм, за допомогою якого самокат приводиться в рух, що відповідає визначенню транспортного засобу, наведеному у п.1.10 Правил дорожнього руху.
Також не ґрунтуються на матеріалах справи твердження апелянта про порушення працівниками поліції порядку його огляду на стан алкогольного сп`яніння у зв`язку з тим, що працівниками поліції не було запропоновано йому пройти огляд у медичному закладі.
Як вбачається з відеозапису з нагрудних камер працівників поліції, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 неодноразово було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу Драгер, на що останній відмовився пройти огляд на місці зупинки, та працівниками поліції йому було роз`яснено наслідки відмови від проходження огляду. Надалі увага ОСОБА_1 була сконцентрована на запереченні факту керування електросамокатом в розумінні його як транспортного засобу, загалом безпідставності йому пропозиції проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння, а тому працівниками поліції дії ОСОБА_1 були розцінені як відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а фактично ухилення від проведення такого огляду.
З моменту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та по теперішній час, останній не звертався зі скаргами щодо незаконності дій поліцейських. Тобто незаконність дій інспекторів не встановлена будь-яким судовим рішенням або висновком компетентного органу.
За таких обставин відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення.
Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, і матеріали справи їх не містять.
Допитаний під час апеляційного розгляду свідок ОСОБА_2 , який є працівником поліції, підтвердив обставини, які відображені на відеозаписі та зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, тобто підтвердив факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, його зупинку і встановлення в останнього ознак алкогольного сп`яніння та надалі відмову від проходження у встановленому порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
При цьому не зазначено які саме істотні обставини для вирішення справи підлягають перевірці шляхом долучення пояснення свідка ОСОБА_3 , який в протоколі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 як свідок не зазначений, оскільки під час документування вчиненого останнім правопорушення свідки не залучалися та здійснювалася відеофіксація на боді камери працівників поліції. Свідок ОСОБА_3 перебував на місці події, однак фактично є знайомим ОСОБА_1 , а тому такі пояснення свідка апеляційний суд сприймає як намагання уникнути ОСОБА_1 відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.
На думку апеляційного суду в матеріалах справи відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження факту істотних порушень працівниками поліції вимог закону під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а лише покликання сторони захисту в апеляційній скарзі на можливі порушення без належного їх підтвердження, трактування норм чинного законодавства на свою користь суд до уваги не приймає.
З урахуванням викладеного суд вважає, що у ході розгляду цієї справи у суді першої інстанції із належною повнотою були доведені як подія адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, так і вина ОСОБА_1 у його вчиненні.
Порушень законодавства, які б могли слугувати підставами для скасування судового рішення, не встановлено. 
Отже, розгляд цієї справи суддею місцевого суду проведений відповідно до вимог закону, при її розгляді та ухваленні рішення суддею дотримані вимоги ст. 23, 245, 280 КпАП України, рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності із накладенням стягнення є обґрунтованим і належним чином мотивоване. Підстав для скасування чи зміни оскарженої постанови судді стосовно ОСОБА_1 суд не вбачає, у зв`язку із чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2026 року - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КпАП України,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського 
апеляційного суду        В. В. Гапончук