ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/674/26 Справа № 203/6317/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В. 
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2  на рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 04 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними наказів про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, про звільнення та зміну причин і формулювання звільнення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2024 року позивачка звернулась до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу незаконним. 
Позов мотивовано тим, що з грудня 1988 року вона працювала у В/Ч НОМЕР_1 на різних посадах, зокрема, з квітня 2008 року на посаді начальника адміністративної групи (наказ в/ч НОМЕР_1 № 80 від 14.04.2008 р.), з лютого 2016 року на посаді завідувача адміністративного відділення (наказ в/ч НОМЕР_1 № 27 від 01.02.2016), з липня 2016 року на посаді начальника адміністративного відділення (наказ в/ч НОМЕР_1 № 164 від 12.07.2016), з листопада 2019 року на посаді начальника відділення персоналу та стройове (наказ в/ч НОМЕР_1 № 2 від 29.11.2019). За час роботи набула інвалідність ІІІ групи. Наказом №316 від 18.10.2024 її було звільнено з 28 вересня 2024 року. З отриманої після звільнення кореспонденції, яка надійшла позивачці 25 жовтня 2024 року, зокрема з розрахункового листа за жовтень 2024 року, вона дізналась, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 44 від 12 серпня 2024 року її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення «догана», а також притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної з її вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, у зв`язку з чим з неї було утримано 22 957,35 грн. 
З вказаним наказом позивачка не згода, вважає його незаконним. Позивачку було притягнуто до дисциплінарної та матеріальної відповідальності через те, що адміністративним судом було визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 середнього заробітку за час розрахунку при звільнені та стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 22 957,35 грн. На позивачку було покладено дисциплінарну та матеріальну відповідальність через не нарахування та не проведення у встановленому порядку цієї виплати. Позивачка вважала, що відповідачем пропущений строк притягнення її до відповідальності, оскільки позов ОСОБА_3 до в/ч НОМЕР_1 надійшов до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 17 листопада 2023 року, відзив був наданий відповідачем 04 грудня 2023 року, отже, з цього часу відповідач мав дізнатись про обставини, які покладені в основу притягнення позивачки до дисциплінарної та матеріальної відповідальності. З посиланням на практику Верховного Суду позивачка зазначала, що ухвалення судового рішення щодо відповідача не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності доказів доведеного факту завдання шкоди. Днем виявлення шкоди необхідно вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником. Таким чином, відповідач притягнув її до відповідальності з пропуском встановленого строку.
Крім того, позивачка не погоджувалась з наказом про притягнення її до відповідальності по суті. У спірному наказі зазначено, що позивачці фактично було відомо про наявність у ОСОБА_3 статусу учасника бойових дій, незважаючи на зазначене, не було організовано долучення до особової справи копії посвідчення учасника бойових дій, як наслідок, під час оформлення проекту наказу про виключення зі списків особового складу частини ОСОБА_3 у наказі не було зазначено про виплату їй грошової компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. У подальшому, під час візування, контролю за змістом, якістю підготовки та оформлення на належному рівні зазначеного наказу позивачкою було проігноровані вимоги законодавства України з цього питання. Проте підставою для дисциплінарної відповідальності визначено вчинення дисциплінарного проступку, а не прорахунків у роботі. Відділення персоналу та стройового, яке очолювала позивачка, не повністю укомплектовано, тому позивачка не об`єктивно могла забезпечити повний контроль з усіх питань, що відносяться до відома відділу.
У зв`язку з цим, позивачка просила визнати незаконним наказ командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 44 від 12 серпня 2024 року та стягнути на її користь судові витрати.
Також 05 листопада 2024 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (нині – Центральний районний суд міста Дніпра) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу незаконним. В обґрунтування якого зазначала, що з грудня 1988 року вона працювала у В/Ч НОМЕР_1 на різних посадах, зокрема з листопада 2019 року на посаді начальника відділення персоналу та стройове. Наказом №316 від 18 жовтня 2024 року її було звільнено з 28 вересня 2024 року. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 51 від 18 жовтня 2024 року «Про підсумки службового розслідування за фактом фінансових правопорушень виявлених під час внутрішнього аудиту» позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення «догана», а також притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної з її вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. На виконання цього наказу з позивачки утримано 26 750,85 грн, що вбачається з розрахункового листа за жовтень 2024 року. Тобто, незважаючи на фактичне завершення трудового договору з 15 серпня 2024 року та припинення трудових правовідносин з 28 вересня 2024 року, в/ч НОМЕР_1 було видано згаданий наказ від 18 жовтня 2024 року, яким притягнуто позивачку до дисциплінарної та матеріальної відповідальності. Із спірного наказу вбачається, що в ньому фігурують накази: № 47 від 04.04.2023, № 147 від 04.09.2023, № 26 від 05.02.2024, № 44 від 04.03.2024, № 62 від 03.04.2024, № 90 від 04.06.2024. Тобто спірний наказ від 18.10.2024 був винесений пізніше шести місяців з дня виникнення правовідносин, а тому є незаконним. Також в спірному наказі не відображено і обставин навколо підтвердження розміру шкоди за даними бухгалтерського обліку, заподіяної В/ч НОМЕР_1 , зокрема в сумі покладеної на ОСОБА_4 матеріальної відповідальності в сумі 26 750,85 грн, а також обставин щодо звернення в/ч НОМЕР_1 до осіб, яким, на думку в/ч НОМЕР_1 , неправомірно виплачена премія, з вимогою повернути помилково перераховані кошти, врешті і обставин звернення в/ч НОМЕР_1 до суду до таких осіб про повернення безпідставно набутого майна. У зв`язку з цим позивачка просила визнати незаконним наказ командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 51 від 18 жовтня 2024 року «Про підсумки службового розслідування за фактом фінансових правопорушень виявлених під час внутрішнього аудиту» та стягнути на її користь судові витрати.
Крім того, 05 листопада 2024 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (нині – Центральний районний суд міста Дніпра) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу незаконним. В обґрунтування якого зазначала, що з грудня 1988 року вона працювала у в/ч НОМЕР_1 на різних посадах, зокрема з квітня 2008 року на посаді начальника адміністративної групи (наказ в/ч НОМЕР_1 № 80 від 14.04.2008), з лютого 2016 року на посаді завідувача адміністративного відділення (наказ в/ч НОМЕР_1 № 27 від 01.02.2016), з липня 2016 року на посаді начальника адміністративного відділення (наказ в/ч НОМЕР_1 № 164 від 12.07.2016), з листопада 2019 року на посаді начальника відділення персоналу та стройове (наказ в/ч НОМЕР_1 № 2 від 29.11.2019). За час роботи набула інвалідність ІІІ групи. Наказом № 316 від 18.10.2024 р. її було звільнено з 28 вересня 2024 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин. Зі своїм звільненням позивачка не згода з огляду на наступне.
Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 5 Закону України «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України. Трудові відносини працівників Збройних Сил України регулюються законодавством про працю. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» окремі військові посади в мирний час можуть заміщатися (на умовах строкового трудового договору) цивільними особами в порядку, встановленому Міністерством оборони України. З огляду на викладене, позивачка стверджувала, що трудові відносини, які виникли у листопаді 2019 року між нею між нею та відповідачем мали строковий характер. У 2024 році позивачці було усно доведено посадовими особами відповідача про те, що з метою виконання вимог Директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних сил України «Про проведення додаткових організаційних заходів з Збройних силах України у 2024 році» № Д-321/62/дск від 10.06.2024, внесені зміни до штату Військової частини НОМЕР_1 , зокрема підлягає заміщенню її посада військовослужбовцем ЗСУ. Згідно з листками непрацездатності у період з 13 серпня 2024 року по 27 вересня 2024 року включно позивачка була тимчасово непрацездатною. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності. Оскільки на посаду, яку займала позивачка, призначено військовослужбовця, позивачка наполягала, що її було звільнено саме через зайняття посади останнім, а днем її звільнення, з урахуванням періоду її тимчасової непрацездатності, є 28 вересня 2024 року. Всупереч дійсним обставинам правовідносин, що склалися між сторонами, Військовою частиною НОМЕР_1 не було видано наказ про звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП у зв`язку із закінчення строку строкового трудового договору (пункт 2 статті 23), ані 15 серпня 2024 року, ані 28 вересня 2024 року. Натомість наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 316 від 18 жовтня 2024 року позивачку було звільнено з 28 вересня 2024 року відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин. За цих обставин звільнення позивачки за прогул нібито вчинений 28 вересня 2024 року, коли трудові відносини фактично припинилися ще з 15 серпня 2024 року, і лише через непрацездатність формально тривали до 28 вересня 2024 року, є протиправним. Також позивачка є членом профспілки в/ч НОМЕР_1 , сплачує внески, що підтверджується розрахунковим листом за жовтень 2024 року. Рішенням профспілки В/ч НОМЕР_1 , яке оформлено протоколом № 7 від 26.07.2024, узгоджений список працівників ЗСУ в/ч НОМЕР_1 , які підлягають скороченню з 15 серпня 2024 року, зокрема в списку є і позивачка (подання № 555/23749 від 26.07.2024, витяг з протоколу № 7 від 26.07.2024. Але профспілкою в/ч НОМЕР_1 не приймалося рішення про надання згоди на звільнення позивача за прогул, позаяк про засідання профспілки позивача не повідомляли.
За наведених підстав позивачка просила визнати незаконним наказ військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 жовтня 2024 року № 316 про її звільнення з посади начальника відділення персоналу та стройового військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з прогулом без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України та визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем, що виникли на підставі строкового трудового договору, оформленого наказом № 2 від 29 листопада 2019 року, згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП у зв`язку із закінченням строку трудового договору, з 28 вересня 2024 року.
Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року було об`єднано цивільні справи № 203/6317/24, № 203/6319/24 та № 203/6320/24 в одне спільне провадження та присвоєно об`єднаній цивільній справі № 203/6317/24.
Крім того, 05 листопада 2024 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (нині – Центральний районний суд міста Дніпра) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу незаконним. В обґрунтування якого зазначала, що з грудня 1988 року вона працювала у В/Ч НОМЕР_1 на різних посадах, зокрема з листопада 2019 року на посаді начальника відділення персоналу та стройове. Наказом №316 від 18.10.2024 р. її було звільнено з 28 вересня 2024 року. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №183 від 18 жовтня 2024 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення персоналу та стройового працівника ЗС України ОСОБА_4 » позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення «догана». Тобто, незважаючи на фактичне завершення трудового договору з 15 серпня 2024 року та припинення трудових правовідносин з 28 вересня 2024 року, в/ч НОМЕР_1 було видано згаданий наказ від 18 жовтня 2024 року, яким притягнуто позивачку до дисциплінарної відповідальності. Також, позивачка зауважувала, що підставою для дисциплінарної відповідальності визначено вчинення дисциплінарного проступку, а не прорахунків у роботі. Відділення персоналу та стройового, яке очолювала позивачка, не повністю укомплектовано, тому позивачка не об`єктивно могла забезпечити повний контроль з усіх питань, що відносяться до відома відділу. У зв`язку з цим, позивачка просила визнати незаконним наказ командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №183 від 18 жовтня 2024 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення персоналу та стройового працівника ЗС України ОСОБА_4 » та стягнути на її користь судові витрати.
Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 203/6318/24. 
Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 грудня 2024 року було об`єднано цивільні справи № 203/6318/24 та № 203/6317/24 в спільне провадження та присвоєно об`єднаній цивільній справі № 203/6317/24.
Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 04 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме:
- визнати припиненими трудові відносини, що виникли на підставі строкового трудового договору, оформленого наказом № 2 від 29 листопада 2019 року, між Військовою частиною НОМЕР_1 та працівником Збройних сил України начальником відділення персоналу та стройове Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 Кодекс законів про працю України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, з 28 вересня 2024 року;
- визнати незаконним наказ військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 жовтня 2024 року №316 про звільнення ОСОБА_4 із посади начальника відділення персоналу та стройового військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з прогулом без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України;
- визнати незаконним наказ військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) № 183 від 18 жовтня 2024 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення персоналу та стройового працівника ЗС України ОСОБА_4 » про притягнення до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення «Догана» до начальника відділення персоналу та стройового працівника Збройних сил України ОСОБА_4 ;
- визнати незаконним наказ військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 51 від 18 жовтня 2024 року «Про підсумки службового розслідування за фактом фінансових правопорушень виявлених під час внутрішнього аудиту» про притягнення до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення «Догана» до начальника відділення персоналу та стройового працівника Збройних сил України ОСОБА_4 , та про притягнення ОСОБА_4 до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної з її вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
- визнати незаконним наказ військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 44 від 12 серпня 2024 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення «Догана» до начальника відділення персоналу та стройового працівника Збройних сил України ОСОБА_4 , та про притягнення ОСОБА_4 до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної з її вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку;
- здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у тому числі стягнути на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ;
- здійснити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у тому числі стягнути на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник Військової частини НОМЕР_1 — Костюк О.В. не погоджується з позицією скаржника, викладеною у скарзі, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим з повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_4 є безпідставною, у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав. 

Фактичні обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що з грудня 1988 року позивач ОСОБА_4 працювала у Військовій частині НОМЕР_1 на різних посадах, зокрема з квітня 2008 року - на посаді начальника адміністративної групи (наказ в/ч НОМЕР_1 № 80 від 14.04.2008), з лютого 2016 року - на посаді завідувача адміністративного відділення (наказ в/ч НОМЕР_1 № 27 від 01.02.2016), з липня 2016 року - на посаді начальника адміністративного відділення (наказ в/ч НОМЕР_1 № 164 від 12.07.2016), з листопада 2019 року - на посаді начальника відділення персоналу та стройове (наказ в/ч НОМЕР_1 № 2 від 29.11.2019), що підтверджується записами в її трудовій книжці, копія якої знаходиться в матеріалах справи.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 44 від 12 серпня 2024 року позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення «догана», а також притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної з її вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Відповідно до пункту 1 наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.08.2023 № 193 молодшого сержанта ОСОБА_3 було виключено зі списків особового складу частини у зв`язку з її звільненням з лав ЗСУ, при цьому у наказі не було зазначено про відомості щодо використання нею додаткової відпустки як учаснику бойових дій у поточному році та не було зазначено про здійснення виплати грошової компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. У подальшому 11 вересня 2023 року був виданий наказ командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.09.2023 № 209, пунктом 1 якого було внесені зміни до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.08.2023 №193 у частині здійснення виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій молодшому сержанту ОСОБА_3 , але при цьому лише у кількості 14 календарних днів з огляду на те, що наказом визначено, що остання не використала зазначену додаткову відпустку протягом 6 років у періоді з 2018 року по 2023 рік. Таким чином було встановлено факт не зазначення у наказі командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.08.2023 № 193 при виключені зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з військової служби молодшого сержанта ОСОБА_3 про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Зазначений факт у подальшому став приводом для звернення останньої до Дніпропетровського окружного адміністративного суду щодо визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та, як наслідок, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проект наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.08.2023 № 193 був підготований старшим інспектором з кадрів відділення персоналу та стройове працівником ЗСУ ОСОБА_5 . Проект наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.09.2023 №209 був підготований інспектором з кадрів відділення персоналу та стройове працівником ЗСУ ОСОБА_6 . Витяги з наказів були засвідчені начальником відділення персоналу та стройове працівником ЗСУ ОСОБА_4 .
Під час проведення службового розслідування було встановлено, що у наказі командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.09.2023 № 209 помилково було зазначено про виплату ОСОБА_3 компенсації за період з 2018 року по 2024 роки лише за 14 календарних днів, але зазначене не призвело до порушення соціальних гарантій у відношенні останньої з огляду на пояснення начальника ФЕС – головного бухгалтера працівника ЗСУ ОСОБА_7 від 30 липня 2024 року, відповідно до яких остання здійснила нарахування та виплату грошової компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки ОСОБА_3 як учаснику бойових дій із розрахунку 14 календарних днів за кожен із 6 років, тобто у загальній кількості - 84 календарних дні. Старший інспектор з кадрів відділення персоналу та стройового працівника ЗСУ ОСОБА_5 пояснила, що враховуючи те, що у документах персонального обліку молодшого сержанта ОСОБА_3 була відсутня копія посвідчення учасника бойових дій, тому вона при підготовці проекту наказу не зазначила про виплату грошової компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Стосовно наявності у ОСОБА_3 відомостей про пільгову вислугу ОСОБА_5 зазначила, що дану відомості вона взяла з розділу 13 послужного списку особової справи військовослужбовця, у якому зазначається про наявність пільгової вислуги. У подальшому 02 серпня 2024 року від начальника фінансово-економічної служби – головного бухгалтера частини працівника ЗСУ ОСОБА_7 стала відома інформація про наявність наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2022 № 118 «Про виплату разової грошової допомоги військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 », додаток до якого свідчить про виплату разової грошової допомоги молодшому сержанту ОСОБА_3 , що свідчить про те, що посадовим особам відділення персоналу та стройового станом на день виключення зі списків особового складу частини було відомо про наявність у ОСОБА_3 посвідчення учасника бойових дій.
14 жовтня 2024 року начальником фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 працівником Збройних Сил України ОСОБА_8 подано рапорт (від 14.10.2024 №15218) що за попередніми результатами внутрішнього аудиту встановлені безпідставні виплати щомісячної премії військовослужбовцям, які скоїли протягом 2023-2024 років військові адміністративні правопорушення (самовільно залишали частину або вживали алкогольні напої). Так, на підставі наказів по військовій частині (за результатами проведених службових розслідувань) військовослужбовцям оголошені дисциплінарні стягнення та визначено утримання часткової премії. Проте діючими нормативними актами за вищезазначені військові адміністративні правопорушення передбачено позбавлення щомісячної премії у повному обсязі. За результатами проведеного внутрішнього аудиту встановлені не прийняті рішення щодо відшкодування безпідставних виплат на загальну суму 94 270,59 грн. 
Наказ мотивовано тим, що в діях позивачки вбачаються порушення вимог нормативно-правових актів, законів України та самоусунення від виконання своїх посадових обов`язків, а саме: ст. ст. 30, 139 Кодексу законів про працю України; Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, що затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року № 336; пунктів 1.3, 2.3.12 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124; пунктів 3, 4, 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260; пунктів 5, 14 Посадової інструкції начальника відділення персоналу та стройове. 
Також матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2024 №139 та від 14.08.2024 №141 щодо проведення інвентаризації наявності і стану справ, документів і видань, обладнання та інвентарю, печаток і штампів та документів суворої звітності у відділенні персоналу та стройовому військової частини НОМЕР_1 , наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 08.08.2024 №168 щодо призначення на посаду начальника відділення персоналу та стройового військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 , у період з 08 серпня 2024 року по 16 вересня 2024 року комісія, яка була створена на підставі зазначеного наказу, провела перевірку наявності і стану справ, документів і видань, обладнання та інвентарю, печаток і штампів та документів суворої звітності у відділенні персоналу та стройовому військової частини НОМЕР_1 . У результаті прийому і здачі комісією частини було встановлено низку порушень вимог керівних документів з питань ведення нетаємного діловодства та обліку особового складу в частині організації, супроводження та реалізації функцій, які покладені на начальника відділення персоналу та стройового, що було засвідчено у акті перевірки від 16.09.2024 №13226.
Всупереч вимогам Інструкції з діловодства у Збройних Силах України та Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 736 (зі змінами): наказ про організацію діловодства у військовій частині на відповідний рік не видавався; наказом командира військової частини не визначено посадову особу, що відповідальна за ведення архіву та зберігання архівних справ; стан діловодства та виконавської дисципліни не перевірявся, наказ командира військової частини про стан діловодства та виконавської дисципліни не видавався.
Всупереч вимог Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року №280: стан обліку особового складу у військових частинах та в структурних підрозділах щороку не перевірявся комісіями, призначеними наказами командира військової частини НОМЕР_1 , за підсумками роботи комісії повинні складатись акти перевірки стану обліку особового, який затверджується командиром військової частини; не велась належним чином книга штатно-посадового обліку особового складу, зміни до штату, які надходили до частини у неї не відображались, щоденні зміни по руху особового складу, присвоєння військових звань у неї не відображались; книга обліку тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини особового складу заведена, але є випадки, коли тимчасовий рух особового складу (відрядження, відпустки) у неї не був відображений; книга обліку вибулого та прибулого особового складу не ведеться; журнал контролю за станом обліку особового складу не ведеться; трудові книжки працівників заведені, але в порушення вимог пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» є факти видачи трудових книжок під особисту розписку на руки працівникам; добова відомість не ведеться; особові справи на офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу заведені, але на військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період не були отримані з територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, відповідно у процесі служби на них особові справи у повному обсязі не складались.
Від надання пояснень позивачка з даного приводу відмовилась, про що зазначено у відповідному акті від 18 жовтня 2024 року №15675.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №183 від 18 жовтня 2024 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення персоналу та стройового працівника ЗС України ОСОБА_4 » позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення «догана».
Наказ мотивовано тим, що в діях позивачки вбачаються порушення вимог нормативно-правових актів, законів України та самоусунення від виконання своїх посадових обов`язків, а саме: завдань та обов`язків, що визначені статтями 30, 139 Кодексу законів про працю України; Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників, що затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року № 336; п. 19 Розділу II, п. 12 Розділу III Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, що затверджена наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року №280; п.п. 1.3, 2.3.12 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачка перебувала на лікарняному в період з 21 серпня 2024 року по 27 вересня 2024 року та в подальшому на робочому місці для виконання своїх посадових обов`язків не з`являлась.  
Свою відсутність на робочому місці з 28 вересня 2024 року позивачка не пояснила, про що свідчить акт про відмову у наданні пояснень. Так, починаючи з 28 вересня 2024 року по 18 жовтня 2024 року, позивачка не з`являлася за місцем роботи, а також не зверталася з будь-якими письмовими заявами та зверненнями до Військової частини НОМЕР_1 щодо врегулювання трудових відносин з відповідачем.
Наказом наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 316 від 18 жовтня 2024 року позивачку було звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин. 

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно з частиною другою статті 140 КЗпП України щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана чи звільнення.
Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (частина перша статті 1471 КЗпП України).
Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (стаття 148 КЗпП України).
При вирішенні питання про правомірність притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності підлягає з`ясуванню, в чому конкретно проявилось порушення трудової дисципліни, чи додержані власником або уповноваженим ним органом, передбачені статтями 1471, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи правомочним органом накладено дисциплінарне стягнення, чи не закінчився для цього встановлений строк, чи не застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при обранні виду стягнення ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають із правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; ознакою порушення працівником трудової дисципліни, яка може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності у формі оголошення догани, є наявність вини в його діях чи бездіяльності, шкідливі наслідки та причинний зв`язок між ними і поведінкою правопорушника.
Загальні підстави та умови притягнення працівників до матеріальної відповідальності викладено в ст. 130 КЗпП. Згідно із цією нормою працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок невиконання своїх трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність, як правило, обмежується певною частиною зарплати працівника та не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди (за винятком установлених законодавством випадків) (ч. 2 ст. 130 КЗпП).
Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.
Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП).
Так, згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.
Підстави та умови, що мають бути встановлені для притягнення працівників до матеріальної відповідальності, узагальнив ВССУ у постанові від 11.12.15 року за №12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю».
Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.
Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.
Зі змісту ч. 2 ст. 130 КЗпП України слідує, що матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.
Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.
У абз.1 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначено, що відповідно до ст.130 КЗпП- відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.
У відповідності до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; т2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.
Статтею 135-3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з урахуванням встановлених ним обставин дійшов правильних висновків про відсутність підстав для визнання незаконними наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 44 від 12 серпня 2024 року, наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 51 від 18 жовтня 2024 року «Про підсумки службового розслідування за фактом фінансових правопорушень виявлених під час внутрішнього аудиту», наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №183 від 18 жовтня 2024 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення персоналу та стройового працівника ЗС України ОСОБА_4 » та наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 316 від 18 жовтня 2024 року про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника відділення персоналу та стройового військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з прогулом без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання вищевказаних наказів відповідача незаконними з огляду на наступне.
1. Стосовно притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності за наказом (з основної діяльності) № 44 від 12 серпня 2024 року суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка ОСОБА_4 було відомо про наявність у молодшого сержанта ОСОБА_3 статусу учасника бойових дій. При цьому, незважаючи на це, саме позивачкою як начальником відділення, який безпосередньо відповідає за ведення обліку особового складу, не було організовано долучення до особової справи копії посвідчення учасника бойових дій. Відповідно під час оформлення документів про виключення зі списків особового складу частини ОСОБА_3 у наказі не було зазначено про виплату їй грошової компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. У подальшому під час візування, контролю за змістом, якістю підготовки та оформлення на належному рівні зазначеного наказу позивачкою ОСОБА_4 фактично було проігноровано вимоги законодавства України з цього питання. Так, зазначення та посилання у рапорті на звільнення з військової служби молодшого сержанта ОСОБА_3 про необхідність виплати їй компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, цей обов`язок щодо неухильного виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 покладений саме на начальника відділення персоналу та стройового. Порушення вимог нормативних документів призвело до звернення звільненим працівником за захистом своїх прав до суду, а судом було визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 серпня 2023 року по 24 жовтня 2023 року включно та відповідно було зобов`язано стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 22 957,35 грн. Таким чином, в діях начальника відділення персоналу та стройового працівника ЗСУ — позивача ОСОБА_4 вбачаються порушення вимог нормативно-правових актів, законів України та самоусунення від виконання своїх посадових обов`язків.
Щодо доводів позивачки (апелянта) на пропуск строку притягнення її до відповідальності, суд вбачає необхідним та обґрунтованим визначати день виявлення проступку 02 серпня 2024, саме коли стала відома інформація про наявність наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 серпня 2022 року №118 «Про виплату разової грошової допомоги військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 », додаток до якого свідчить про виплату разової грошової допомоги молодшому сержанту ОСОБА_3 , що свідчить про те, що посадовим особам відділення персоналу та стройового станом на день виключення зі списків особового складу частини було відомо про наявність у ОСОБА_3 посвідчення учасника бойових дій. Саме з цього часу у відповідача військової частини НОМЕР_1 з`явились підстави вважати, що в діях позивачки могла бути суб`єктивна сторона дисциплінарного правопорушення (ймовірно, у формі необережності). 
2. Стосовно притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності за наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 51 від 18 жовтня 2024 року «Про підсумки службового розслідування за фактом фінансових правопорушень виявлених під час внутрішнього аудиту» колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до наказу Міністерство оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (зі змінами) в розділі XVI. Преміювання:
1. Командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.
3. Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.
4. При порушенні військової дисципліни або у разі притягнення військовослужбовця наказом відповідного керівника до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, під час виконання ними службових обов`язків, незадовільному виконанні службових обов`язків, виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється в таких розмірах:
у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «догана», оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління) або у разі притягнення військовослужбовця наказом відповідного керівника до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, під час виконання ними службових обов`язків, яка призвела до матеріальних збитків на загальну суму більше одного до чотирьох прожиткових мінімумів включно, установлених для працездатних осіб на день видання наказу про притягнення особи до матеріальної відповідальності, – 90 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;
у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «сувора догана», оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління), або у разі притягнення військовослужбовця наказом відповідного керівника до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, під час виконання ними службових обов`язків, яка призвела до матеріальних збитків на загальну суму більше чотирьох до восьми прожиткових мінімумів включно, установлених для працездатних осіб на день видання наказу про притягнення особи до матеріальної відповідальності, – 80 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;
Командир військової частини здійснює преміювання в зазначених розмірах за календарний місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення (за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром (за винятком випадків, коли таке стягнення знято в установленому законодавством порядку у цьому самому місяці)) або за місяць, у якому видано наказ про притягнення до матеріальної відповідальності.
5.Військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках:
за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення;
за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) – за місяць, у якому здійснено таке порушення;
у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, – за місяць, у якому така постанова надійшла до військової частини.
Наказ командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 51 від 18 жовтня 2024 року «Про підсумки службового розслідування за фактом фінансових правопорушень виявлених під час внутрішнього аудиту» мотивовано тим, що в діях позивачки вбачаються порушення вимог нормативно-правових актів, законів України та самоусунення від виконання своїх посадових обов`язків, а саме: ст. ст. 30, 139 Кодексу законів про працю України; Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, що затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року № 336; пунктів 1.3, 2.3.12 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124; пунктів 3, 4, 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260; пунктів 5, 14 Посадової інструкції начальника відділення персоналу та стройове. 
Так, на підставі наказів по військовій частині (за результатами проведених службових розслідувань) військовослужбовцям оголошені дисциплінарні стягнення та визначено утримання часткової премії. Чинним законодавством за вищезазначені військові адміністративні правопорушення передбачено позбавлення щомісячної премії у повному обсязі. Як наслідок, під час проведеного внутрішнього аудиту встановлені та станом на сьогодні не прийняті рішення щодо відшкодування безпідставних виплат на загальну суму 94 270, грн. 
Нормами КЗпП висувається низка вимог до процедури накладання дисциплінарного стягнення. Однією з таких вимог є те, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен вимагати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень. Слід мати на увазі, що, як зазначено у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 15.05.2008 № 106/13/116-08, відсутність таких пояснень не перешкоджає застосуванню стягнення, якщо власник має докази того, що пояснення від працівника він вимагав, але працівник їх не надав. У більшості випадків таким доказом є акт, складений за підписом декількох осіб на підтвердження відмови працівника надати пояснення по суті порушення трудової дисципліни. 
Колегія суддів вважає, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачки був прийнятий на підставі та у спосіб, які визначені чинним законодавством України.
Доводи апеляційної скарги про те, що на день винесення оскаржуваного наказу, а саме 18 жовтня 2024 року, ОСОБА_4 не була працівником в/ч НОМЕР_1 та не перебувала у трудових правовідносинах з В/ч НОМЕР_1 на підставі укладеного строкового трудового договору, оскільки трудові відносини припинилися з 28 вересня 2024 року, а тому відсутні підстави для застосування В/ч НОМЕР_1 до ОСОБА_4 догани як виду дисциплінарної відповідальності, а також притягнення до обмеженої матеріальної відповідальності, що вказує на незаконність наказу як такого, що винесений з порушенням ст. 147, ч. ч.1, 2, 3 ст. 136, ч. З ст. 233 КЗпП, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими. Зважаючи на те, що з 28 вересня 2024 року по 18 жовтня 2024 року позивачка не з`являлася за місцем роботи, відсутності пояснень від позивачки про відсутність на робочому місці, наказом відповідача №316 від 18 жовтня 2024 року позивачку звільнено з посади начальника відділення персоналу та стройового військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з прогулом без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників днем звільнення вважається останній день роботи працівника. Якщо працівник з`явився на роботу після прогулу та продовжує працювати, дата звільнення співпадає з датою видання наказу. Якщо ж працівник взагалі відмовляється з`являтися на роботу, його звільняють останнім днем роботи перед днем, коли працівник вчинив прогул, а сам наказ про звільнення видається більш пізньою датою. Таким чином, на момент притягнення позивачки до дисциплінарної та матеріальної відповідальності за наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 51 від 18 жовтня 2024 року «Про підсумки службового розслідування за фактом фінансових правопорушень виявлених під час внутрішнього аудиту» трудові відносини між нею та відповідачем не були припинені.
3. Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності за наказом командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №183 від 18 жовтня 2024 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення персоналу та стройового працівника ЗС України ОСОБА_4 » колегія суддів зауважує наступне. 
Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31 січня 2024 № 40 (далі – Інструкція №40) визначено, що ця Інструкція встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі у військових частинах Збройних Сил України, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням. 
За зміст, якість підготовки та оформлення на належному рівні інших документів, а також організацію діловодства та зберігання документів у структурних підрозділах військової частини відповідають їх керівники. Персональну відповідальність за зміст, якість підготовки та оформлення на належному рівні документів, їх відповідність законодавству України рівною мірою несуть посадові особи, які їх відпрацьовують, погоджують та візують відповідно до компетенції.
Відтак за наведених підстав суд першої інстанції законно та вмотивовано дійшов правильного висновку про відсутність правоих підстав для визнання незаконним наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №183 від 18 жовтня 2024 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення персоналу та стройового працівника ЗС України ОСОБА_4 » 
Доводи апеляційної скарги, про те, що на день винесення оскаржуваного наказу від 18 жовтня 2024 року № 183 скаржник не була працівником в/ч НОМЕР_1 та не перебувала з ним у трудових відносинах колегія суддів не буре до уваги та вважає їх необґрунтованими з підстав, що наведені вище. 
4. Стосовно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 жовтня 2024 року №316 про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника відділення персоналу та стройового військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з прогулом без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України колегія суддів враховує особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначає Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р.№2136-IX.
Статтею 5 цього Закону визначено особливості розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у період дії воєнного стану. Частиною 2 згаданої статті передбачено, що у період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.
Таким чином, у період воєнного стану звільнення працівників з ініціативи роботодавця (у випадках, передбачених законом) здійснюється без отримання згоди профспілкового органу за винятком випадків звільнення працівників, обраних до профспілкового органу.
Отже, у період дії воєнного стану згода профспілкового органу необхідна виключно у разі звільнення працівників, обраних до профспілкового органу. Позивачка не була обрана до профспілкового органу. При цьому вона перебувала на лікарняному під час приймання-передачі справ за своєю посадою, не передавши справи у визначений законом спосіб, про що свідчить акт про відмову про надання пояснень. Тому після виходу з лікарняного позивачка повинна була завершити процедуру приймання-передачі справ за своєю посадою. Відтак доводи представника скаржника про те, що у ОСОБА_4 не було обов`язків з`являтися на роботу за відсутності трудових обов`язків є необґрунтованими та безпідставними. Днем звільнення вважається останній день роботи працівника. 
Якщо працівник з`явився на роботу після прогулу та продовжує працювати, дата звільнення співпадає з датою видання наказу. У випадку, якщо працівник взагалі відмовляється з`являтися на роботу, його звільняють останнім днем роботи перед днем, коли працівник вчинив прогул, а сам наказ про звільнення видається більш пізньою датою. Факт відсутності працівника на роботі роботодавцю повідомляє один із працівників або безпосередній керівник шляхом подання доповідної записки. Чинне законодавство не встановлює вимог до форми доповідної записки, тому вона подається у довільній, простій письмовій формі. 
Відсутність працівника повинна відображатись в табелі обліку робочого часу шляхом проставлення літерного коду «НЗ» (нез`явлення з нез`ясованих причин) або цифрового коду «28». Відмітку про відсутність працівника на роботі необхідно проставити в день його нез`явлення на роботі, а в подальшому - проставляти кожного робочого дня, коли він не з`являється на роботі. У разі проставлення такої відмітки зарплата працівнику не нараховується до з`ясування причин його відсутності (ст. 94 КЗпПУ). До того моменту, поки причини нез`явлення працівника на роботі не з`ясовані, в табелі обліку робочого часу не проставляється відмітка «ПР» (прогул), оскільки може виявитися, що причина відсутності працівника є поважною. 
У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивачки з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин її відсутності на роботі. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.
Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Свою відсутність на робочому місці, починаючи з 28 вересня 2024 року, позивачка не пояснила, про що свідчить акт про відмову від надання пояснень. Зазначене свідчить, що з 28 вересня 2024 року по 18 жовтня 2024 року позивачка не з`являлася за місцем роботи, а також не зверталася з будь-якими письмовими заявами та зверненнями до військової частини НОМЕР_1 щодо врегулювання трудових відносин з відповідачем.
Судом першої інстанції правильно встановлено обставину усвідомлення позивачкою факту перебування у триваючих трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , у яких вона є посадовою особою, а тому має виконувати свої посадові обов`язки, дотримуватися правил трудового розпорядку, а у випадку відсутності на роботі – повідомляти свого роботодавця про причини відсутності на робочому місці.
Відсутність позивачки на роботі в зазначений період, що супроводжувалася її небажанням подавати своєму роботодавцю будь-які заяви та звернення для врегулювання трудових відносин, не є наслідком існування обставин непереборної сили.
Таким чином колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ про звільнення позивачки був прийнятий на підставі та у спосіб, які визначенні чинним законодавством України, тому відсутні правові підстави для визнання його незаконним.
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. 
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді та вирішенні справи судом першої інстанції були дотримані норми процесуального та матеріального права, а тому оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2  — залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 04 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 07 квітня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова