ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 лютого 2026 року справа №200/6930/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Казначеєва Е.Г., Сіваченка І.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Бабенка Сергія Сергійовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року у справі № 200/6930/25 (головуючий суддя І інстанції – Духневич О.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 08.07.2025 № 262340031113, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати відповідача зарахувати до загального стажу роботи періоди роботи з 04.03.1992 по 02.02.1993 на РПО асоціація Київ-90 та з 02.02.1993 по 27.10.1993 на Малому підприємстві “Облицювальник” та призначити пенсію з 09.04.2025.
В обґрунтування позову зазначив, що 01.07.2025 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. 
Рішенням відповідача від 08.07.2025 № 262340031113 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача спірні періоди роботи через недоліки трудової книжки.
Рішення відповідача є протиправним, оскільки позивач не може нести відповідальність за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства, тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Відповідальним за заповнення трудової книжки є підприємство-роботодавець, тому відсутня вина позивача у неправильному вчиненні записів у його трудовій книжці, що підтверджується приписами Інструкції № 162.
Недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 300/8132/23, проте здійснив її неправильний аналіз.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України)
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Встановлені обставини справи.
01.07.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.
За принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
Рішенням відповідача від 08.07.2025 № 262340031113 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 32 роки.
В рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 30 років 4 місяці 22 дні.
До страхового стажу згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.06.1985 не зараховано періоди роботи з 04.03.1992 по 02.02.1993 – оскільки наявне виправлення в даті при звільненні з роботи; з 02.02.1993 по 27.10.1993 – оскільки наявне виправлення в даті прийняття на роботу.
Відповідно до запису трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 17.06.1985, позивач з 04.03.1992 по “02.01” або “02.02” 1993 працював в РПО асоціація Київ-90 та з “01.02” або “02.02” 1993 по 27.10.1993 у Малому підприємстві “Облицювальник”.
Наказ № 8-к про прийняття позивача на роботу до Малого підприємства “Облицювальник” видано 03.03.1993.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що в матеріалах пенсійної справи відсутні будь-які інші документи, які могли б уточнювати чи підтверджувати періоди роботи позивача (уточнюючі довідки, накази, особові картки, відомості про нарахування заробітної плати тощо). Таким чином, за відсутності належних і допустимих доказів, які б підтверджували достовірність спірних записів у трудовій книжці, зазначені періоди роботи не можуть бути зараховані до страхового стажу позивача.
Оцінка суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
На підставі статті 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до положень статті 26 Закону № 1058 починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, а саме: в період з 1 січня 2025 року - не менше 32 років.
Відтак, основною умовою визначення права позивача на пенсію, є наявність страхового стажу 32 роки.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як свідчить рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 08.07.2025 № 262340031113, відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.06.1985 періоди роботи з 04.03.1992 по 02.02.1993 – оскільки наявне виправлення в даті при звільненні з роботи; з 02.02.1993 по 27.10.1993 – оскільки наявне виправлення в даті прийняття на роботу.
Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 17.06.1985 він:
- 04.03.1992 – прийнятий на роботу в порядку переводу з МП «Облицювальник» на посаду експедитора (наказ № 32-к від 04.03.1992) запис № 11;
- 01.04.1992 – призначений на посаду завідуючого складу (наказ № 42-к від 01.04.1992) запис № 12;
- 02.02.1993 – звільнений відповідно до ст. 38 КЗпП за власним бажанням (наказ № 6-к від 29.01.1993) запис № 14.
Записи завірені підписом головного спеціаліста по кадрам та печаткою підприємства.
- 02.02.1993 – прийнятий на роботу камнетесом-гранитником 5 розряду в малому підприємстві «Облицювальник» (наказ № 8-к від 03.03.1993) запис№ 14;
- 27.10.1993 – звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП (наказ № 37-к від 27.10.1993) запис 15.
Записи завірені підписом директора підприємства та печаткою.
Запис № 13 містить виправлення місяця звільнення на «02»
Запис № 14 містить виправлення числа прийняття на роботу на «02».
Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 (далі Інструкція № 162).
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
На підставі пункту 1.4 Інструкції № 162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.
Відповідно до пункту 18 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
З липня 1993 року порядок ведення трудових книжок визначався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).
Згідно із пунктом 2.4. Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Як встановлено пунктом 2.14 Інструкції № 58, у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.
У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій". Якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції № 58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Крім того, аналогічні норми містяться і у постанові Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № 301, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового (пільгового) стажу і на отримання пенсії з їх врахуванням.
Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.
Згідно з записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 17.06.1985 він працював - з 04.03.1992 по 02.02.1993 в РПО асоціація «Київ-90», а з 02.02.1993 по 27.10.1993 в МП «Облицювальник».
Однак, відповідачем не враховані ці періоди до страхового стажу позивача, оскільки в трудовій книжці є виправлення в датах звільнення та прийняття на роботу.
Між тим записи трудової книжки здійснені в логічній послідовності, скріплені підписами та печатками, містять визначення посади позивача, періоди роботи, номери наказів про прийняття на роботу/звільнення з роботи.
Суд зауважує, що формальні неточності в документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Окрім того, суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.
Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірних періодів роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому, зазначені відповідачем недоліки, а саме: неточність у записі дат прийняття на роботу та про звільнення, не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні вказаних періодів роботи до стажу роботи позивача.
З огляду на викладене рішення відповідача від 08.07.2025 № 262340031113 є протиправним та підлягає скасуванню з зобов`язанням відповідача зарахувати до страхового стажу роботи позивача періоди з 04.03.1992 по 02.02.1993 на РПО асоціація Київ-90 та з 02.02.1993 по 27.10.1993 на Малому підприємстві “Облицювальник” та повторно розглянути заяву позивача від 01.07.2025 про призначення пенсії за віком з врахуванням висновків суду.
Суд зазначає, що до спірних відносин не є застосовними правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 28.01.2025 у справі № 300/8132/23, оскільки вони прийняті за інших обставин.
Щодо визначення відповідачу обов`язку призначити пенсію суд зазначає наступне.
На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Європейський суд з прав людини Рішенням у справі Круслена від 24 квітня 1990 року зазначив, що закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання.
Отже, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Оскільки для призначення пенсії за віком необхідно здійснити розрахунок, страхового стажу, що відноситься до дискреційних повноважень пенсійного органу, а суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, тому належним способом захисту прав позивача, буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 01.07.2025 з врахуванням висновків суду, викладених в цій постанові.
З огляду на вищевикладене апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.
Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги представника позивача, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 139 КАС України підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3053,70 грн (1211,20 грн + 1842,50 грн).
Щодо витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, позивач, звертаючись до суду з позовом просив також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу. Зазначив, що орієнтовний розрахунок понесених позивачем витрат на правничу допомогу складає 8000 грн (підготовка позову).
Також вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу містить і апеляційна скарга представника позивача, в якій також зазначено про орієнтовний розрахунок витрат – 10 000 грн (6000 грн – підготовка апеляційної скарги, 4000 грн – участь у кожному судовому засіданні).
Проте суду не надано доказів понесених позивачем витрат на правничу допомогу (квитанцій, актів виконаних робіт тощо)
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, позивач має право надати докази понесених витрат на правничу допомогу відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бабенка Сергія Сергійовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року у справі № 200/6930/25 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року у справі № 200/6930/25 – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 від 08.07.2025 № 262340031113.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 04.03.1992 по 02.02.1993 на РПО асоціація Київ-90 та з 02.02.1993 по 27.10.1993 на Малому підприємстві “Облицювальник” та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 01.07.2025 з врахуванням висновків суду, викладених в цій постанові.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ 13486010) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3053 (три тисячі п`ятдесят три) гривні 70 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 18 лютого 2026 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 18 лютого 2026 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Е.Г. Казначеєв

І.В. Сіваченко