постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
07 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 161/19697/24
провадження № 51-2775км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
засудженого ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції), 
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
прокурора ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 12024030580003276 за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 382 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.09.2021 та остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Суд першої інстанції встановив, що вказаний злочин ОСОБА_5 вчинив за наступних обставин.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.09.2021 останній був засуджений за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Цей вирок набрав законної сили 18.08.2022.
Проте, незважаючи на позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_5 умисно не виконав судове рішення в цій частині. 
Так, 26.04.2024 о 13:00 ОСОБА_5 керував автомобілем «Mitsubishi Lancer» р. н. НОМЕР_1 у м. Луцьку і на вул. Комунальній був зупинений працівниками патрульної поліції за порушення пп. «в» п. 2.3 Правил дорожнього руху України.
20.05.2024 о 05:58 ОСОБА_5 у м. Луцьку керував автомобілем «Mitsubishi Lancer» р. н. НОМЕР_1 і на проспекті Перемоги був зупинений працівниками патрульної поліції за порушення пп. «в» п. 8.4 Правил дорожнього руху України. 
Він же, 04.06.2024 об 11:42 керував автомобілем «Volkswagen Passat» р. н.  НОМЕР_2 і на 127 км + 700 м ділянки автодороги Н-22 «Устилуг-Луцьк-Рівне» Луцького району Волинської області був зупинений працівниками патрульної поліції за порушення п. 9.8 Правил дорожнього руху України.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони захисту Волинський апеляційний суд ухвалою від 19 березня 2025 року залишив це рішення без змін. 
Вимоги касаційної скарги та викладені в ній узагальнені доводи
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувані судові рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення за яке його було засуджено, оскільки він не ухилявся від виконання судового рішення, а обов`язок виконання додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами за вироком суду відповідно до закону покладено на орган пробації, тому вважає, що він не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК. 
На думку засудженого, його дії можуть підпадати під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК, однак з огляду на принцип правової визначеності та вимоги ст. 440 КПК кримінальне провадження відносно нього має бути закрито. 
З урахуванням зазначеного вважає, що оскаржувані вирок та ухвала не відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
Позиція учасників у суді касаційної інстанції 
Засуджений та захисник у судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримали. 
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги і просила залишити оскаржувані рішення без зміни.
Мотиви Суду
Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 щодо неправильної юридичної оцінки його дій судами першої та апеляційної інстанцій колегія суддів вважає слушними.
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався в умисному невиконанні вироку суду, що набрав законної сили, у частині накладеної заборони керувати транспортними засобами (ч. 1 ст. 382 КК).
При розгляді справи суд першої інстанції визнав доведеною його вину у вчиненні вказаного злочину і з урахуванням ст. 71 КК за сукупністю вироків визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирок місцевого суду сторона захисту оскаржила в апеляційному порядку.
При перегляді цього рішення суд апеляційної інстанції дійшов висновку про його законність і залишив вирок без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Однак при розгляді кримінального провадження судами обох інстанцій залишилися поза увагою обставини, які мають суттєве значення для ухвалення законного рішення.
Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 382 КК об`єктивна сторона цього злочину полягає у вчиненні одного з двох альтернативних видів діянь, а саме: а) у невиконанні (ухиленні від виконання) вироку, рішення ухвали, постанови суду, чи б) у перешкоджанні їх виконанню.
Склад злочину є формальним, так як його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного з зазначених у диспозиції діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльності (невиконання), тому саме з цього моменту злочин визнається закінченим і набуває безперервного характеру.
Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Форми (способи) невиконання судового акта можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати й завуальований характер, коли зобов`язана особа, хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.
З висунутого ОСОБА_5 обвинувачення такого не вбачається.
Разом із тим, положення ст. 389 КК передбачають кримінальну відповідальність за ухилення від покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. 
За правилами ч. 1 цієї статті така відповідальність настає у разі ухилення засудженого від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Згідно зі змістом ст. 55 КК до покарань у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю також належить і позбавлення права керувати транспортними засобами, що встановлюється на строк до 10 років.
За встановлених місцевим судом обставин, із правильністю яких погодився і апеляційний суд, ОСОБА_5 будучи засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.09.2021 за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, під час відбування покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Городоцький виправний центр (№ 131)» знаючи про позбавлення його судом права керувати транспортними засобами, тричі, впродовж квітня-червня 2024 року, керував транспортними засобами і за порушення Правил дорожнього руху України зупинявся працівниками поліції.
Тому, з урахуванням цих обставин та змісту висунутого обвинувачення, дії ОСОБА_5 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 389 КК, як ухилення засудженого від відбування покарання не пов`язаного з позбавленням волі, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Отже, при розгляді кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, однак дали їм неправильну юридичну оцінку.
З урахуванням наведеного, доводи засудженого в касаційній скарзі про неправильну юридичну оцінку його дій судами першої та апеляційної інстанції Суд вважає обґрунтованими.
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
Оскільки у межах висунутого обвинувачення в діях ОСОБА_5 наявний склад іншого, менш тяжкого кримінального правопорушення, Суд уважає за необхідне перекваліфікувати його дії на кримінальний закон, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, оскільки таке рішення не погіршує становища засудженого.
Відтак, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 382 КК на ч. 1 ст. 389 цього Кодексу і з урахуванням даних про його особу призначити покарання у межах санкції цієї норми кримінального закону.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Задовольнити частково касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 .
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 березня 2025 року щодо нього змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 382 КК на ч. 1 ст. 389 цього Кодексу та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
З урахуванням положень ч. 1 ст. 72 КК визначити йому покарання у виді 6 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків частково приєднати до цього покарання невідбуту ним частину покарання призначеного за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.09.2021 та остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді : 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3