ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

03 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/4047/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Баранник Н.П., Малиш Н.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 р. (суддя Батрак І.В) в адміністративній справі №280/4047/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд:
1) визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 083850018977 від 27 листопада 2024 р. про відмову йому в призначенні пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру»; 
2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (або їх правонаступників) зарахувати йому до вислуги років (загального страхового стажу), що дає право на призначення пенсії за вислугу років військову службу в період з 30 липня 1999 р. по 20 червня 2003 р. та військову службу в період з 01 серпня 2007 р. по 14 червня 2008 р.;
3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (або його правонаступників) призначити, виплачувати довічно та щомісячно в повному обсязі та перераховувати позивачу пенсію за вислугу років з 20 листопада 2024 р. із розрахунку 90% від розміру чинної заробітної плати, яка згідно із довідками про складові заробітної плати, виданими Офісом Генерального прокурора від 20 листопада 2024 р. №21-180зп, складає 98 666,07 грн., без обмеження максимального розміру відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 р. № 1789-ХІІ, із доповненнями згідно із Законом №3662-ХІІ від 26 листопада 1993 р. у редакції Закону від 12 липня 2001 р. № 2663-ІІІ та проводити довічно, щомісячно виплати призначеної пенсії за вислугою років в повному обсязі, без обмеження граничного розміру виплати пенсії та без обмежень, встановлених з 01 жовтня 2017 р. Законами України №2148-VІІІ від 03 жовтня 2017 р., №1058-ІV від 09 липня 2003 р., без обмежень, встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік чи іншими нормативно-правовими актами, із підвищенням до пенсії в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України.
В обґрунтування позовних вимог вказувалось на те, що позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України через особистий кабінет на Інтернет порталі із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 083850018977 від 27 листопада 2024 р. в призначенні пенсії було відмовлено. Позивач вважає, що має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 р. №1789-ХІІ, оскільки Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 р. звужує його права. Також, на думку позивача, до його вислуги років, що дає право на призначення пенсії, протиправно не зараховано період навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна та період, під час якого він одночасно і навчався, і проходив військову службу як курсант військово-юридичного факультету Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що період навчання позивача в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 30.07.1999 по 20.06.2003 підлягає зарахуванню до військової служби і, відповідно, до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. Зважаючи на те, що станом на 30.07.1999 навчання у військовому ліцеї, за змістом статті 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», визнавалось військовою службою, подальше внесення змін до цієї статті Законом № 766-ХІУ, який набрав чинності 31.07.1999, звужує, за твердженням позивача, обсяг його конституційних прав. Скаржник/позивач вважає, що суд першої інстанції протиправно застосував до зазначеного періоду зворотну дію закону в часі, оскільки редакція Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» змінювалась, а тлумачення закону має здійснюватись з метою максимального захисту прав та інтересів фізичної особи. Щодо періоду проходження військової служби з 01.08.2007 по 14.06.2008, позивач вважає правильним висновок суду першої інстанції про необхідність його зарахування до вислуги років, однак суд не зобов`язав відповідачів вчинити відповідні дії, безпідставно відмовивши у задоволенні позову. Скаржник/позивач наполягає на тому, що пенсія йому має бути призначена у відповідності до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" в редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ. 
Письмові відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів до суду апеляційної інстанції не надходили.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі:
20 листопада 2024 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру». Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №083850018977 від 27 листопада 2024 р. відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що у заявника відсутній стаж, який дає право виходу на пенсію за вислугу років. Стаж заявника за вислугу років із урахуванням половини строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого становить - 18 років 08 місяців 25 днів, в тому числі на посадах прокурорів - 16 років 4 місяці 3 дні.
Не погодившись із даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його до суду. 
Постановляючи оскаржене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що період навчання позивача у військовому ліцеї з 30 липня 1999 р. по 20 червня 2003 р. не підлягає зарахуванню до військової служби і, відповідно, до вислуги років. Період проходження позивачем військової служби з 01 серпня 2007 р. по 14 червня 2008 р. є таким, що підлягає зарахуванню до вислуги років та страхового стажу, однак він не змінює факту відсутності у нього права на призначення пенсії за вислугу років згідно чинного на момент звернення Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 р. №1697-VI, тому у задоволенні адміністративного позову судом відмовлено у повному обсязі.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо доводів скаржника/позивача про необхідність призначення йому пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України в редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ. 
Наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. На переконання позивача, зміна надалі правового регулювання щодо питань призначення пенсій прокурорам з огляду на ухвалення, зокрема, Закону №1697-VII, призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та, відповідно, зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав і суперечить положенням Конституції України.
Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді, зокрема у справах № 265/6322/16-а, №620/2767/19, № 495/8806/16-а. Правовий висновок, який був сформульований Верховним Судом зі спірного питання полягає у наступному:
«Відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.
Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше)».
Позивач ОСОБА_1 станом на 01 жовтня 2011 року не мав необхідного загального стажу роботи для призначення пенсії (20 років), а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у вказаній редакції). З огляду на те, що позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати й про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 звертався до суду у жовтні 2023 року, оскаржуючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.10.2023, яким йому було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 р., залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2024 р. у справі № 160/28041/23, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав відсутності права на призначення пенсії за вислугу років згідно статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ і відсутності вислуги років, необхідної для призначення пенсії у відповідності до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII. Рішення суду першої інстанції у наведеній справі містить ретельний аналіз Законів України "Про прокуратуру" у відповідних редакціях, посилання на правові позиції Верховного Суду, сформульовані за результатом вирішення подібних правовідносин, та однозначний висновок, який не підлягає множинному тлумаченню, про те, що ОСОБА_1 не має права на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ. При цьому, Верховний Суд не знайшов процесуальних підстав для відкриття касаційного провадження, повернувши касаційну скаргу ОСОБА_1 ухвалою від 02 квітня 2024 р.
Незважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1 , звертаючись із заявою до територіального органу Пенсійного фонду України та, в подальшому, до суду, наполягає на своєму праві на призначення йому пенсії саме у відповідності до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ.
Однак, і при розгляді його адміністративного позову в межах справи №280/4047/25 колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, як на цьому в черговий раз наполягає позивач, оскільки станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (20 листопада 2024 р.) наведена норма, яка регулювала питання пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих, втратила чинність. Натомість, порядок призначення пенсій прокурорам врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 р. № 1697-VII.
Відповідно до статті 86 Закону № 1697-VII в редакції станом на момент подачі позивачем заяви про призначення пенсії, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2020 р. і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. 
Як вбачається зі змісту спірного Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 083850018977 від 27 листопада 2024 р., стаж ОСОБА_1 за вислугу років (на час звернення із заявою про призначення пенсії) з урахуванням половини строку навчання в Національній юридичній академії імені Ярослава мудрого становить 18 років 08 місяців 25 днів, в тому числі на посадах прокурорів - 16 років 4 місяці 3 дні. 
Колегія суддів звертає увагу, що у спірному рішенні розрахунок зазначеного стажу за вислугу років не наведений. До відзиву на позовну заяву відповідач надав суду першої інстанції документ під назвою "Аналіз права", відповідно до якого станом на 20.11.2024 трудовий стаж ОСОБА_1 складає 21 рік 2 місяці 19 днів, страховий стаж - 16 років 6 місяців 0 днів, страховий стаж з урахуванням кратності - 16 років 6 місяців 0 днів (а.с.67).
Позивач оскаржує правильність визначення Головним управлінням Пенсійного фонду України (відділ призначення пенсії Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг) розрахунок його стажу роботи. 
За його твердженням, до вислуги років та загального страхового стажу необхідно зарахувати період навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 30 липня 1999 р. по 20 червня 2003 р., яка, на його думку, відноситься до військової служби. 
Вирішуючи зазначену позовну вимогу, суд першої інстанції зазначив, що стаття 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ в редакції до 31 липня 1999 р. передбачала, що початком перебування на військовій службі вважається, зокрема, день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних. Закінченням перебування на військовій службі вважається день, з якого військовослужбовця взято на військовий облік у військовому комісаріаті у зв`язку із звільненням з військової служби, відчисленням з військово-навчального закладу або закінченням навчального закладу чи навчальних зборів, але не пізніше строку, вказаного у приписі. 
Ця норма була чинною до прийняття Закону України "Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу" №766-XIV від 18 червня 1999 р. (набрав чинності 31 липня 1999 р.). З цього часу стаття 24 Закону № 2232-ХІІ, яка була чинна протягом періоду навчання позивача в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна, мала наступну редакцію (частин першої та другої): 
"Початком проходження військової служби вважається: а) день прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників і офіцерів, призваних із запасу; б) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового закладу, установи тощо) - для військовозобов`язаних і жінок, які вступають на військову службу за контрактом; в) день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу; г) день призначення на посаду - для громадян, які прийняті на військову службу до Служби безпеки України. Закінченням проходження військової служби вважається день, з якого військовослужбовець виключений наказом по військовій частині (військовому закладу, установі тощо) із списків особового складу. 
Таким чином, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, навчання позивача у військовому ліцеї не підлягає зарахуванню до військової служби, оскільки він не віднесений законодавцем до кола вищих навчальних закладів. 
За даними, отриманими колегією суддів із відкритих інформаційних джерел, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна є закладом спеціалізованої освіти ІІ-ІІІ ступенів військового профілю, що забезпечує здобуття освіти військового спрямування для ліцеїстів з 13 років одночасно із здобуттям базової та/або профільної середньої освіти (див. офіційний Інтернет-сайт Київського військового ліцею імені Івана Богуна (https://kvl.mil.gov.ua/statut-liczeyu/). 
Отже, доводи скаржника/позивача в цій частині колегія суддів відхиляє як такі, що ґрунтуються на положеннях статті 24 Закону №2232-ХІІ в редакції, яка втратила чинність. 
Щодо зарахування до вислуги років період проходження позивачем військової служби з 01 серпня 2007 р. по 14 червня 2008 р. слід зазначити наступне. 
Частиною 3 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено види військової служби, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, а також закладів фахової передвищої військової освіти
Наявною в матеріалах справи копією довідки Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого № Ж-442/268 від 20 липня 2023 р. підтверджується, що ОСОБА_1 наказом №343-С від 31 липня 2003 р. був зарахований студентом 1-го курсу військово-юридичного факультету №6, а наказом №311-С від 14 червня 2008 р. його було відраховано у зв`язку із закінченням навчання (а.с.17). Відповідно до запису № 9 військового квитка серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я позивача, проходження ним військової служби почалось з 01 серпня 2007 р. і тривало по 14 серпня 2012 р., тобто період з 14 серпня 2007 по 14 червня 2008 р. увійшов до військової служби позивача.
Частиною 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 р. №1697-VI визначено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, військова служба. 
Суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що період з 01 серпня 2007 р. по 14 червня 2008 р. підлягає зарахуванню до вислуги років та страхового стажу позивача, відмовив у задоволенні адміністративного позову з тієї підстави, що здійснення зарахування не надасть право позивачу на призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 р. №1697-VI, оскільки його загальна вислуга років є меншою за необхідну (25 років). При цьому, судом не зазначено, яку саме загальну вислугу років має позивач станом на 20 листопада 2024 р., що дозволяло би стверджувати про її достатність чи недостатність для призначення пенсії.
Також, колегія суддів акцентує увагу на тому, що рішенням суду у справі №160/28041/23 встановлено, що "стаж позивача становить 15р.11м.26д." станом на 15.09.2023.
Як зазначено вище, у спірному рішенні № 083850018977 від 27 листопада 2024 р., стаж ОСОБА_1 за вислугу років (на час звернення із заявою про призначення пенсії) з урахуванням половини строку навчання в Національній юридичній академії імені Ярослава мудрого становить 18 років 08 місяців 25 днів, в тому числі на посадах прокурорів - 16 років 4 місяці 3 дні. Розрахунок стажу по періодам і його видам не наведено ані в рішенні, ані в довідці "Аналіз права". Відзив на позовну заяву таких відомостей не містить; апеляційну скаргу відповідач взагалі проігнорував, письмовий відзив не надав.
Тобто, спірне Рішення відповідача не відповідає критерію щодо його обґрунтованості, встановленому частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, за змістом статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України метою звернення фізичної/юридичної особи до адміністративного суду є захист порушених прав. Отже, адміністративний суд, встановивши порушення права позивача, за захистом якого він звернувся, має застосувати конкретний спосіб захисту такого права у відповідності до частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Встановивши порушення права позивача на зарахування періоду з 01 серпня 2007 р. по 14 червня 2008 р. до вислуги років, суд першої інстанції наведені процесуальні норми проігнорував та відмовив позивачу у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі, пославшись на абстрактну підставу. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольняється колегією суддів в частині визнання протиправним та скасування спірного Рішення. Способом захисту порушеного права визнається зобов`язання відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії із зарахуванням до вислуги років періоду проходження ним військової служби з 01 серпня 2007 р. по 14 червня 2008 р. У задоволенні позовної вимоги про зарахування періоду навчання з 30 липня 1999 р. по 20 червня 2003 р. до вислуги років колегія відмовляє з мотивів, наведених у цій постанові. У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити пенсію за вислугу років колегія суддів відмовляє з підстав, по-перше, її передчасності, по-друге, пред`явлення до неналежного відповідача. Крім того, питання про наявність або відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років у відповідності до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-УІ буде вирішено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області після здійснення детального розрахунку кожного із видів стажу позивача (загального, страхового, за вислугу років) із врахуванням висновків колегії суддів, викладених у цій постанові.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів керується приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду першої інстанції – 968,96 грн. (а.с.9) та судового збору за подачу апеляційної скарги – 1453,20 грн., всього на суму 2422,16 грн., які підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, рішення якого визнано протиправним та скасовано за вимогою позивача. 
Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 р. в адміністративній справі №280/4047/25 - скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 083850018977 від 27 листопада 2024 р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 листопада 2024 р., зарахувавши до його вислуги років, що дає право на призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-УІ, період проходження військової служби з 01 серпня 2007 р. по 14 червня 2008 р.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) судові витрати зі сплати судового збору на загальну суму 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 16 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 03 березня 2026 р. та оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя Н.П. Баранник 

суддя Н.І. Малиш