ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року	Львів	Справа № 300/82/25 пров. № А/857/16989/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 (правонаступник - Військова частина НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року (суддя Кафарський В.В., м.Івано-Франківськ), -
ВСТАНОВИВ:
У січні 2025 року Військова частина НОМЕР_1 (далі – в/ч) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила зобов`язати відповідача виплатити суму переплати грошового забезпечення в розмірі 12639,05 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В апеляційній скарзі вказує, що переплата грошового забезпечення відбулася у зв`язку із притягненням відповідача до дисциплінарної відповідальності, виключно із його вини, який своїми умисними діями, що виразилися в недоведенні до службових осіб в/ч інформації про виписку із лікувального закладу та нез`явлення вчасно на військову службу, призвело до зайво отриманих коштів. 
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду клопотання Військової частини НОМЕР_2 про заміну позивача у справі - задоволено. Замінено первісного позивача по справі - Військову частину НОМЕР_1 на її правонаступника - Військову частину НОМЕР_2 .
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач був обізнаний про відсутність відповідача про що свідчить відповідний рапорт від 04.08.2022, однак всупереч цьому продовжував нараховувати і виплачувати відповідачу грошове забезпечення.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що згідно з витягом із наказу командира в/ч від 14.03.2022 №18 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення і призначено на посаду кулеметника кулеметного відділення в/ч (а.с.9).
Відповідно до витягу з наказу командира в/ч від 05.08.2022 №160 солдата ОСОБА_1 з 05.08.2022 знято з усіх видів забезпечення та призупинено виплату грошового забезпечення (а.с.59). 
Наказом командира в/ч від 09.08.2022 №164 призначено службове розслідування по факту самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_2 (а.с.12).
Відповідно до наказу командира в/ч від 16.08.2022 №170 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_2 » направлено матеріали службового розслідування в ІНФОРМАЦІЯ_1 та до Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та територіальне управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополь (а.с.13-14).
З 05.11.2022 ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира НОМЕР_3 Окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_4 Окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил « ІНФОРМАЦІЯ_2 » сил територіальної оборони Збройних Сил України (а.с.10).
Згідно з витягом із наказу командира в/ч від 17.11.2022 №321 солдата ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення (а.с.11). 
Крім цього, наказом командира в/ч №269 від 28.04.2023 призначено службове розслідування з метою встановлення причин надлишкового нарахування коштів (а.с.22).
Згідно з наказом командира в/ч №304 від 10.05.2023 завершено службове розслідування, призначене наказом №269 від 28.04.2023 з метою встановлення причин та умов надлишкового нарахування і виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцям, які самовільно залишили військову частину. Вказаним розслідуванням встановлено, що переплата грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 12639,05 грн. Переплата грошового забезпечення відбулася виключно із вини військовослужбовця ОСОБА_1 , який своїми умисними діями, що виразилися в недоведенні до службових осіб в/ч про виписку із лікувального закладу та нез`явлення вчасно на військову службу, спричинив до зайво отриманих коштів. (а.с.62-65).
Згідно довідки-розрахунку в/ч та довідки №1472/20/1484 від 29.12.2024 (а.с.19), заборгованість ОСОБА_1 перед військовою частиною станом на 29.12.2024 становить 12 639,05 грн.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження військової служби здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до статті 2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (далі – Статут внутрішньої служби).
Статутом внутрішньої служби керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України. Згідно з пунктом 11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Приписами статті 58 Статуту внутрішньої служби передбачено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Згідно зі статтями 26, 27 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
В Статуті внутрішньої служби передбачені також права військовослужбовців, зокрема в ст. ст. 18, 19 вказано, що військовослужбовці перебувають під захистом держави і мають усю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України. Держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із абзацом 1 частини першої статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ).
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі – Порядок №260).
Згідно з пунктом 15 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується, серед іншого, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Водночас, відповідно до частини другої статті 24 Закону №2232-ХІІ, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Як видно з матеріалів справи відповідача знято з усіх видів забезпечення лише з 17.11.2022 на підставі витягу з наказу командира в/ч №88-РС від 16.11.2022. Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено також витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.09.2022 (а.с.11).
На підставі наказу командира в/ч від 10.05.2023 №304 завершено службове розслідування, за підсумками якого встановлено переплату ОСОБА_1 грошового забезпечення на суму 12639,05 грн. 
За висновками службового розслідування переплата грошового забезпечення відбулася виключно із вини військовослужбовця ОСОБА_1 , який своїми умисними діями, що виразилися в недоведенні до службових осіб в/ч інформації про виписку із лікувального закладу та нез`явлення вчасно на військову службу, спричинив до зайво отриманих коштів. 
В даному наказі визначено, що на підставі статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі – Закон №160-IX) ОСОБА_1 несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з його вини шкоди в разі здійснення надлишкових виплат грошових коштів.
Разом з тим, про відсутність відповідача за місцем розташування військового підрозділу позивачу стало відомо з рапорту командира роти вогневої підтримки ОСОБА_3 від 04.08.2022. На даний рапорт позивач посилається у наказі від 16.08.2022 №3170 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини» (а.с.3), а також в акті службового розслідування від 10.04.2023 (а.с.28).
Відтак, є доречними висновки суду першої інстанції, що позивач вже 04.08.2022 володів достовірною інформацією про відсутність відповідача на службі без поважних причин більше однієї доби. При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач продовжив нараховувати і виплачувати відповідачу грошове забезпечення за період з 05.08.2022 по 31.08.2022 (а.с.41).
Попри це, скаржник вважає, що за нараховане нею і отримане ОСОБА_1 у період відсутності в розпорядженні військового підрозділу грошове забезпечення, а також додаткову винагороду, ОСОБА_1 несе повну матеріальну відповідальність.
Так, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає, Закон №160-IX.
Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону №160-ІХ, матеріальна відповідальність – вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Пряма дійсна шкода – збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано (пункт 5 частини першої статті 1 Закону №160-ІХ).
Згідно з частиною першої статті 3 Закону №160-ІХ, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Частиною другою статті 3 Закону №160-ІХ передбачено, що умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
1) наявність шкоди;
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди (стаття 4 Закону №160-ІХ).
Закон №160-ІХ передбачає такі види матеріальної відповідальності: обмежена, повна та підвищена.
Згідно наказу в/ч від 10.05.2023 №304 на відповідача покладено повну матеріальну відповідальність (а.с.62-65).
Приписами статті 6 Закону №160-ІХ визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Посадові (службові) особи, винні в незаконному звільненні зі служби чи переміщенні військовослужбовця, поліцейського, особи рядового та начальницького складу, за шкоду, завдану у зв`язку з виплатами такій особі матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час проходження служби на нижчеоплачуваній посаді, несуть повну матеріальну відповідальність у судовому порядку.
В статті 8 Закону №160-ІХ зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис (частина шоста, сьома статті 8 цього Закону).
Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника) (частина перша статті 10 Закону №160-ІХ).
Однак, позивач у позові не вказав на жодну з передбачених Законом №160-ІХ підстав, що передбачає накладення на відповідача матеріальної відповідальності в повному розмірі завданої шкоди. 
При цьому, посилання позивача на те, що переплата грошового забезпечення відбулася виключно із вини військовослужбовця ОСОБА_1 , який не з`явився вчасно на військову службу, що призвело до зайво отриманих коштів, є безпідставними і надуманими, так як обізнаність позивача про відсутність відповідача на військовій службі, підтверджується рапортом від 04.08.2022.
За приписи статті 1215 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) які передбачають, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Верховний Суд України в постанові від 02.07.2014 по справі №6-91цс14 висловив позицію, згідно з якою безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.
З системного аналізу статей 1212, 1215 ЦК та наведеної правової позиції Верховного Суду України слідує те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошового забезпечення або якщо відпала підстава для його виплати, то платнику ці кошти поверненню не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача.
Крім того, позивачем не подано доказів про наявність рахункової помилки з його боку при нарахуванні грошового забезпечення відповідача, а також не доведено інших обставин, за наявності яких позивач вправі вимагати повернення відповідачем усіх отриманих ним видів грошового забезпечення.
Наведені ж в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич