ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/1006/25 Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/818/228/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: споживчого кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Гєрцика Р.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року у справі №642/1006/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №200518213 у розмірі 56 027,77 грн, з яких: 11 715,74 грн – заборгованість за тілом кредиту, 24 182,41 грн – заборгованість за відсотками, 16 895,84 грн – сума інфляційних втрат, 3 233,78 грн – 3 % річних. Також позивач просив стягнути судовий збір і витрати на правову допомогу.

Позов обґрунтовано тим, що 28.04.2016 між Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №200518213, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 11 715,74 грн зі встановленим строком користування з 28.04.2016 по 28.04.2017, а відповідач зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
20 липня 2020 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі Договору про відступлення прав вимог №7_БМ від 20.07.2020, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, проведеного 15.06.2020, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», у тому числі і за вказаним кредитним договором.
Як зазначено у позові, ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», правонаступником якого є позивач, виконало свої зобов`язання за кредитним договором належним чином та надало можливість позичальнику розпоряджатися кредитними коштами.
Проте відповідач порушив умови кредитного договору і станом на 17.01.2025 має заборгованість у розмірі 11 715,74 грн за тілом кредиту, 24 182,41 грн – за відсотками, які позивач просив стягнути з відповідача на його користь. Також позивач просив стягнути з відповідача суму збитків за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у розмірі: 16 895,84 грн – сума інфляційних втрат, 3 233,78 грн – 3 % річних, а всього борг на загальну суму 56 027,77 грн. Крім того, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» просило стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на професійну правничу (правову) допомогу.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» Романенко М.Е. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та містить невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.
Щодо детального розрахунку заборгованості просить врахувати, що вимогами чинного законодавства України та умовами Договору факторингу не передбачена передача програмного забезпечення, що здійснює нарахування заборгованості щодо сплати: тіла кредиту, відсотків та пені, а також його детального розрахунку з формулою її формування, оскільки фактор не має право нарахувати відсотки, комісію, неустойку, що передбачені умовами кредитного договору.
Робить висновок про відсутність можливості формування розрахунку заборгованості за тілом кредиту та відсотками за певний період. У зв`язку з цим позивачем зазначена сума заборгованості, яка розрахована банком.
Вказує, що на підтвердження суми та наявності заборгованості до позовної заяви додано виписки за рахунком за кредитним договором №200518213 від 28.04.2016, які складені за період з дати запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» (23.05.2016) по 27.07.2020, сформовані за даними з Єдиної операційно-інформаційної системи Фонду.
Звертає увагу, що у виписках зазначено: прізвище, ім`я, по-батькові клієнта, номер, дату кредитного договору та дату, час і прізвище відповідальної особи, яка формувала виписки, затверджена форма виписки та цифрова програма.
Зазначає, що особливості операційної роботи банку щодо ведення обліку договорів (у цьому випадку щодо кредитної картки): нарахування відсотків, штрафів, зарахування внесених коштів, облік виданих коштів та діяльність щодо обороту грошових коштів не мають бути предметом розгляду в межах даної позовної заяви, оскільки банк як оператор грошових операцій відповідно до законодавства здійснює вищезазначені дії. Для ідентифікації виписок чи будь-яких інших банківських документів – в них зазначається саме номер і дата договору щодо якого здійснюються банківські операції.
Враховуючи наведене, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що надані суду виписки не можуть слугувати доказом наявності та розміру заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій, ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України дослідила матеріали справи, перевірила доводи апеляційної скарги, та вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на підтвердження заборгованості та її розміру позивач подав до суду виписки за особовими рахунками ОСОБА_1 , сформовані за період з 23.05.2016 по 27.07.2020, а не з моменту укладення кредитного договору від 28.04.2016.
Суд наголосив, що у виписках зазначені номери рахунків, які не відповідають рахунку № НОМЕР_1 , вказаному у п.2 Заяви ОСОБА_1 №200518213 від 28.04.2016.
Суд також відмітив, що у п.3 Заяви №200518213 від 28.04.2016 ОСОБА_1 зазначив, що просить кредитні кошти перерахувати на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у іншому банку – ПАТ «Платинум Банк». Водночас доказів того, що ОСОБА_1 були отримані кредитні кошти у розмірі 11 715,74 грн саме на цей рахунок суду також не надано.
Крім того, не надано доказів того, що вказані у виписці рахунки належать саме відповідачу та відкриті на виконання кредитного договору №200518213 від 28.04.2016.
Так суд дійшов висновку про те, що надані виписки не є належними та допустимими доказами, які підтверджують розмір заборгованості.
Крім того, суд зазначив, що позивач не надав до суду детального розрахунку заявленої суми заборгованості за тілом кредиту та відсотками, з якого можливо було б зробити висновок про період утворення заборгованості, встановити, чи сплачувалися кошти відповідачем та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі, та на які суми боргу нараховувалися відсотки за користування кредитом.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов слід залишити без задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростований.
Судом встановлено, що на підтвердження вимог у позові зазначено наступне.
28.04.2016 між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №200518213, відповідно до умов якого відповідачу відкрито рахунок № НОМЕР_1 для використання в рамках вказаного кредитного договору, надано кредит у розмірі 11 715,74 грн зі встановленим строком користування з 28.04.2016 по 28.04.2017, розмір процентної ставки 0.0001 % річних, сукупна вартість кредиту 75.05 % річних, порядок надання кредиту: переказ коштів на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 у ПАТ «Платинум Банк». Водночас відповідач зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
На підтвердження факту укладення кредитного договору між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ОСОБА_1 позивачем надано: Заяву №200518213 від 28.04.2016, у якій зазначено, що надано кредит готівкою «Платинум», відкрито рахунок № НОМЕР_1 для використання в рамках вказаного кредитного договору, сума кредиту 11 715,74 грн, строк кредиту 365 днів з 28.04.2016 по 28.04.2017; Анкету №2744139 від 28.04.2016; Графік платежів до кредитного договору №200518213 від 28.04.2016; Довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 28.04.2016; Договір добровільного страхування життя №200518213 від 28.04.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ТДВ «СК «АРСЕНАЛ ЛАЙФ».
20.07.2020 між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» було укладено Договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, відповідно до умов п.1 якого ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» відступає новому кредитору (ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом – боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами.
Відповідно до наданої копії платіжного доручення №25 від 09 липня 2020 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» сплачено ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» грошові кошти у сумі 5307308,39 грн.
З Додатку №1 до Договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020, тобто Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, вбачається, що ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» відступив ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» майнові права вимоги стосовно боржника ОСОБА_1 , кредитний договір №200518213, загальна сума заборгованості 35 898,15 грн, з яких розмір боргу за основним зобов`язанням – 11 715,74 грн, розмір боргу за нарахованими доходами – 24 182,41 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №200518213 від 28.04.2016 станом на 17.01.2025 становить 35 898,15 грн.
Також позивач нарахував відповідачу суму збитків за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у розмірі: 16 895,84 грн – сума інфляційних втрат, 3 233,78 грн – 3 % річних.
На підтвердження наявності заборгованості за кредитом позивачем надано в електронному вигляді виписку за особовими рахунками ОСОБА_1 (обсягом 621 стор.), а саме за рах. № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 , № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 , № НОМЕР_12 , за період з 23.05.2016 по 27.07.2020.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 536 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За статтями 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва ; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року, справа №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.
У пункті 3 частини 2 статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» відповідно до умов кредитного договору надало ОСОБА_1 у користування кредитні кошти у розмірі 11 715,74 грн зі встановленим строком користування з 28.04.2016 по 28.04.2017.
Згідно з п.2 дослідженого кредитного договору №200518213 від 28.04.2016, відповідачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 для використання виключно в рамках вказаного кредитного договору.
Крім того, у п.3 зазначеного кредитного договору ОСОБА_1 зазначив, що просить кредитні кошти перерахувати на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у іншому банку – ПАТ «Платинум Банк».
Надана суду виписка за рахунками оформлена Фондом гарантування вкладів та охоплює період з 23.05.2016 по 27.07.2020, тоді як кредитні зобов`язання виникли 28.04.2016.
Більше того, виписка складена за рахунками № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 , № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 , № НОМЕР_12 , тоді як відповідачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , а просив він перерахувати кошти на зовсім інший рахунок, а саме № НОМЕР_2 , відкритий у ПАТ «Платинум Банк».
Таким чином, рахунки, які зазначені в кредитному договорі, відсутні у наданій виписці за рахунками.
Доказів того, що вказані у виписці рахунки (№24500015322746, № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , №22031532274600, №22074532274601, №22084532274602, №22094532274603, №22095532274602, №22096532274601) належать саме відповідачу та відкриті на виконання кредитного договору №200518213 від 28.04.2016, суду також надано не було.
Всупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження того, що позичальнику відповідно до умов кредитного договору №200518213 від 28.04.2016 замість рахунку № НОМЕР_1 було відкрито якийсь інший рахунок, відомості за яким містяться у наданій виписці.
У зв`язку з цим суд обґрунтовано не врахував зазначену виписку як належний доказ виконання ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» умов кредитного договору №200518213 від 28.04.2016 з надання відповідачу кредитних коштів.
У своїй апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що особливості операційної роботи банку щодо ведення обліку договорів, зокрема щодо зарахування внесених коштів, облік виданих коштів та діяльність щодо обороту грошових коштів не мають бути предметом розгляду в межах даної позовної заяви.
Проте вказані доводи не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки відповідно до норм чинного законодавства необхідною умовою для констатації наявності заборгованості є не лише факт укладення відповідного договору, а й належне підтвердження факту перерахування (надання) кредитних коштів позичальнику. Без встановлення зазначеної обставини неможливо дійти висновку про виконання кредитором свого основного обов`язку з надання позичальнику кредитних коштів.
Так, відповідно до положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти. Отже, саме факт надання кредитних коштів є істотною умовою виникнення відповідних правовідносин та підставою для виникнення у позичальника обов`язку щодо їх повернення.

За таких обставин дослідження судом доказів, які підтверджують рух грошових коштів та фактичне надання кредиту позичальнику, є необхідним для правильного встановлення фактичних обставин справи та вирішення спору по суті.
Разом з тим, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем до позову надано розрахунок заборгованості, в якому зазначена загальна сума боргу за кредитом в розмірі 35 898,15 грн, без уточнення, які саме складові входять в загальний розмір боргу та їх розмір, порядок нарахування тощо.
Відтак, позивач не надав до суду детального розрахунку заявленої суми заборгованості за тілом кредиту та відсотками, з якого можливо було б зробити висновок про період утворення заборгованості, встановити, чи сплачувалися взагалі кошти відповідачем та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі, та на які суми боргу нараховувалися відсотки за користування кредитом.
Без надання детального розрахунку заборгованості суд позбавлений можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
До аналогічного висновку щодо необхідності доведення позивачем розміру заборгованості дійшов Верховний Суд у постановах від 27.03.2019 у справі №334/1746/15-ц, від 01.02.2023 у справі №199/7014/20.
Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, достовірність, походження і розмір.
Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 06.03.2025 позов був залишений без руху з підстав відсутності детального розрахунку сум, які позивач просив стягнути.
У відповідь на зазначену ухвалу представником позивача було подано заяву, в якій зазначено, що розрахунок заборгованості або довідка за тілом кредиту, відсотками, не є складовою кредитної справи, а формується за допомогою програмного забезпечення. Крім того, вказано, що Договір факторингу не передбачав передачу формування таких розрахунків та передачу програмного забезпечення. Аналогічні доводи викладені і у апеляційній скарзі.
При цьому передача права вимоги за договором відступлення на певну суму сама по собі не підтверджує обґрунтованість та фактичну наявність такої заборгованості.
Таким чином, передача права вимоги між кредиторами не звільняє нового кредитора від обов`язку довести належними та допустимими доказами наявність і розмір заборгованості, що підлягає стягненню.
Апеляційний суд зауважує, що у справі, яка переглядається, позивач мав можливість надати докази на обґрунтування позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Проте зазначеного обов`язку позивач не виконав, належних та достатніх доказів суду не надав.
Інші, наведені у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновку суду першої інстанції, є безпідставними та необґрунтованими.
З урахуванням того, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт надання кредитних коштів, а також розмір заявленої заборгованості, - колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржуване рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову та залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судова колегія доходить висновку, що сплачені апелянтом судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторону позивача.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 березня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 
Р.В. Гєрцик

Ю.М. Мальований.