ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1567/26 Справа № 184/2202/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №184/2202/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Берегиня» про розірвання договору оренди землі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Покровського міського суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду, постановлену у складі судді Томаш В.І., -
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ Агрофірма «Берегиня» про розірвання договору оренди землі. 
В обґрунтування позову зазначає, що починаючи з 23 листопада 2024 року він як орендодавець земельної ділянки кадастровий номер 1222987000:02:001:1462, яка розташована на території Покровської міської територіальної громади Нікопольського району Дніпропетровської області, жодного разу не отримував орендну плату за договором оренди б/н від 27 липня 2020 року від ТОВ Агрофірма «Берегиня», що є підставою для розірвання договору. 

Ухвалою Покровського міського суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Агрофірма «Берегиня» «про розірвання договору оренди землі» надіслано за підсудністю до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 

Не погодившись з таким судовим рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що зазначення в оскаржуваній ухвалі, що справа відноситься до виключної підсудності та не підсудна Покровському міському суду – суперечить фактичним обставинам у справі. Оскільки судом не спростовано наявність рішення Покровської міської Ради від 23 листопада 2018 року №1 щодо приєднання Шолоховської сільської територіальної громади Нікопольського району Дніпропетровської області до територіальної громади міста Покров Дніпропетровської області.
Вказує, що судом першої інстанції порушено право на справедливий суд у розумінні ст.6 Конвенції прав людини та основоположних свобод. 
Більш того, порушення правила виключної підсудності при розгляді справи по суті є безумовною підставою для скасування будь-якого рішення у справі, що спричинить подальше затягування. 
Вважає, що суд вказаних обставин не врахував та дійшов необґрунтованого висновку про передачу справи до іншого суду, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для розгляду по суті до Покровського міського суду Дніпропетровської області. 

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що до Покровського міського суду Дніпропетровської області надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ Агрофірма «Берегиня» про розірвання договору оренди землі.
Також судом встановлено, що згідно позову, адреса відповідача зазначена: АДРЕСА_1 , що не підсудне Покровському міському суду.

Постановляючи ухвалу про передачу справи до іншого суду за підсудністю суд першої інстанції виходив із того, що з заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається підстав для розгляду даної позовної заяви Покровським міським судом Дніпропетровської області. 

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються.
Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Відповідно до частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша та шоста статті 29 ЦК України).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
У пункті 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року №265 (в редакції, що діяла на час звернення з позовом у цій справі), визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Згідно з частинами дев`ятою статті 187 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року у справі №554/7669/21 (провадження №61-5805сво23) вказано, що: «принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України. Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ. Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції. Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів. 
Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).
Суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу дається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися. За загальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача, тобто тієї сторони у спорі, яка презюмується неправою. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом. 
Зміна адміністративно-територіального устрою не означає автоматичної зміни системи судоустрою, адже згідно ст.125 Конституції України та ст.19 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя. Підставами для утворення чи ліквідації суду є зміна визначеної цим Законом системи судоустрою, необхідність забезпечення доступності правосуддя, оптимізації видатків державного бюджету або зміна адміністративно-територіального устрою. 

У справі, що переглядається встановлено, що згідно позову адреса відповідача зазначена: АДРЕСА_1 , що не підсудне Покровському міському суду.
Таким чином, суддею встановлено, що з заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається підстав для розгляду даної позовної заяви Покровським міським судом Дніпропетровської області, також відсутні передбачені законом підстави для застосування виключної чи альтернативної підсудності для розгляду справи цим судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи питання підсудності, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив обставини справи, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду в цій частині обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Ухвалу Покровського міського суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11.03.2026р.

Судді: