Справа №701/1114/24
Номер провадження2/701/18/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 березня 2026 року     Маньківський районний суд, Черкаської області
в складі: головуючого – судді -    Костенка А. І.
за участю секретаря -    Брітан О. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Маньківка справу за позовом  ОСОБА_1 , представника позивача:  ОСОБА_2  до  ОСОБА_3  про розподіл майна та визнання права власності на майно та зустрічний позов  ОСОБА_3  до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 

В С Т А Н О В И В :
Представник позивача по первинному позову звернувся в суд з позовом до відповідача про розподіл майна та визнання права власності на майно.
На підставу своїх вимог спирається на те, що 19 червня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб який був зареєстрований Чорнокам`янською сільською радою Маньківського району Черкаської області, актовий запис № 7. Після укладання даного шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 », копія Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00041202637 додається. 10 серпня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, про що Маньківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено відповідний актовий запис № 11 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 . Під час спільного проживання ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 ,. придбали спільне майно а саме: житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 , загальною площею 42,2 кв.м., із яких житлова площа становить 34,0 кв.м., свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 14.12.2007 року. Даний будинок розташований на земельній ділянці із кадастровим номером 7123188501:01:003:0074, загальною площею 0,3047 га. Бланкетним власником будинку та земельної ділянки є ОСОБА_3 . Так, житловий будинок належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 14.12.2007 року, а земельна ділянка на підставі документа, що посвідчує право серія НОМЕР_3 від 18.03.2010 року. Житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_2 , загальною площею 67,7 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м. Даний будинок розташований на земельній ділянці із кадастровим номером 7123188501:01:002:0051 загальною площею 0,25 га. Бланкетним власником будинку та земельної ділянки є ОСОБА_3 . Так, житловий будинок належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 2735 від 26.12.2003 року, а земельна ділянка на підставі документа, що посвідчує право серія НОМЕР_3 від 18.03.2010 року. У зв`язку із тим, що 10 серпня 2022 року між позивачем та відповідачем було фактично припинено спільне проживання та шлюбні відносини, то відповідно постало питання поділу спільного майна подружжя. У процесі спроб мирно врегулювати спір, ОСОБА_3 було запропоновано підписати договір поділу майна подружжя на що остання відмовилася, що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду.
Позивач по зустрічному позову звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя.
На підставу своїх вимог спирається на те, що  ОСОБА_3 , перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 19 червня 1994 року до 10 серпня 2022 року. В шлюбі у них народилося двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. Шлюб розірвано. ОСОБА_1 , подав позовну заяву про поділ майна подружжя, тобто ставить питання про поділ майна подружжя та зазначає тільки майно, яке зареєстровано на ім`я позивача, але чомусь забув зазначати майно, яке було набуте в шлюбі та яке він забрав. Крім зазначено майна ОСОБА_1 , в позовній заяві, по якій 21 жовтня 2024 року Маньківський районним судом відкрито провадження у цивільній справі за № 701/1114/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, ними було придбано і інше майно, яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 . В період шлюбу та на спільні кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 15.08.2020 року ними було придбано будинок в АДРЕСА_3 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га кадастровий номер 7123188501:01:002:0110; згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 6 листопада 2024 року, вартість складає 212 066 грн. 87 коп.; в 2018 році позивач та відповідач купили автомобіль ВАЗ-2121, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який при розлученні забрав ОСОБА_1 , а також у них були кошти в сумі: 8000 (вісім тисяч) грн., та 500 дол. США, які зберігалися вдома. Їхні спільні грошові збереження забрав ОСОБА_1 про що написав розписку 20 листопада 2022 року. Таким чином ОСОБА_1 , звертаючись з позовною заявою про поділ майна подружжя не включив майно, яке він забрав та яке зареєстровано за ним на загальну суму 313 084 грн., та 500 дол. США (курс гривні до долара, відповідно до офіційного повідомлення НБУ на 15.11.2024 року складає 41,2446). Оскільки дане майно набути в шлюбі то позивач маю право на 1/2 частку даного майка на суму 166 853 грн., що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.
Представник позивача по первинному позовом в судовому засіданні позовні вимоги за первинним позовом підтримав в повному обсязі та частково визнав позовні вимоги за зустрічним позовом в частині визнання за відповідачем за первинним позовом права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, в іншій частині заперечував проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом.
Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги за первинним позовом не визнали повністю та заперечував проти їх задоволення, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили їх задоволити.
Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини:
19 червня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб який був зареєстрований Чорнокам`янською сільською радою Маньківського району Черкаської області, актовий запис № 7. 10 серпня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, про що Маньківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено відповідний актовий запис № 11 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 . 
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 ,. придбали майно а саме: 
- житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 загальною площею 42,2 кв.м., власником якого на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 14.12.2007 року є ОСОБА_3 ;
- земельна ділянка із кадастровим номером 7123188501:01:003:0074, загальною площею 0,3047 га для ведення особистого селянського господарства, власником якої на підставі рішення Чорнокам`янської сільської ради № 24-4/V від 16.10.2008 року є ОСОБА_3 , документ, що посвідчує право серія НОМЕР_5 від 18.03.2010 року;
- житловий будинок, розташований у АДРЕСА_2 загальною площею 67,7 кв.м., власником якого на підставі договору дарування № 2735 від 26.12.2003 року є ОСОБА_3 ;
- земельна ділянка із кадастровим номером 7123188501:01:002:0051 загальною площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), власником якої на підставі рішення Чорнокам`янської сільської ради № 24-4/V від 16.10.2008 року є ОСОБА_3 , документ, що посвідчує право серія НОМЕР_3 від 18.03.2010 року;
- житловий будинок, розташований у АДРЕСА_3 загальною площею 47,4 кв.м., та земельна ділянка із кадастровим номером 7123188501:01:002:0110 загальною площею 0,25 га власником яких на підставі договору купівлі-продажу № 1113 від 15.08.2020 року є ОСОБА_1 ;
- автомобіль ВАЗ-2121, реєстраційний номер НОМЕР_4 .
Після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто домовленостей щодо поділу спільного майна подружжя.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 , суду показала, що її син з відповідачкою прожив 28 років. Після одруження вони трохи проживали у неї, трохи у ОСОБА_7 у батьків відповідачки. Коли дитина появилась трохи проживали у неї до часу коли підріс онук, а потім переїхали жити в Чорну Кам`янку, там купили хату і жили. Жили у батьків відповідачки, а потім купили хату. Син був тоді на заробітках в Одесі і в Києві трохи був. Він там травмував ногу і вони змушені були купити ту хату, але оформили вони договір дарування. Кошти за будинок передавались, ця жінка взяла гроші і виїхала до сина. Це були 90-ті роки. Оформленням цих документів займалась ОСОБА_8 . Після цього вони купляли ще другу хату коло річки, подробиці не пам`ятає. Договір дарування оформлявся в Маньківці, при оформленні вона не була присутня, вона чекала у машині. На ім`я сина куплялась одна хата в Чорній Кам`янці та що по сусідству відповідачки. Ще є ділянки які відповідачка оформляла на себе. Присутньою вона не була, знає це по їхніх розмовах.
Суд критично ставиться до показань в судовому засіданні свідка з боку позивача за первинним позовом ОСОБА_6 , про купівлю житлового будинку по АДРЕСА_2 , оскільки вказаний свідок є матір`ю позивача за первинним позовом, а її показання є суперечливими і не узгоджуються з іншими доказами у справі.
Суд вирішуючи даний спір керується наступним.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).
Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Щодо позовних вимог за первинним позовом про визнання договору дарування житлового будинку договором купівлі-продажу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Як вбачається із матеріалів справи позивач за первинним позовом, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, посилається на те, що його укладено з метою приховати договір купівлі-продажу будинку.
Як роз`яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
В силу частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Проте позивачем за первинним позовом не надано суду доказів та не доведено того, що укладений договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_2 є удаваним і дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу, а не договору дарування.
З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за первинним позовом в цій частині не підлягають до задоволення.
Щодо позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , грошової компенсації в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля та 1/2 частини грошових заощаджень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
На підставі викладеного та враховуючи той факт, що автомобіль ВАЗ-2121, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , придбаний під час шлюбу, та після розірвання шлюбу залишився у ОСОБА_1 та проданий останнім, що не оспорюється сторонами, таким чином враховуючи наведені обставини та виходячи зі змісту позовних вимог за зустрічним позовом, а також положень ст. 5 ЦПК України, суд приходить до висновку, що обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту свого права, а саме стягнення грошової компенсації, є ефективним засобом захисту такого права, а також ґрунтується на положеннях закону. Згідно наданих копій договору купівлі-продажу транспортного засобу, акту огляду реалізованого транспортного засобу та акту технічного стану транспортного засобу, вартість продажу автомобіля ВАЗ-2121 становить 50 000 грн., а тому суд приходить до висновку, що сума грошової компенсації яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , становить 1/2 вартості автомобіля, а саме 25 000 грн.
Що стосується стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , 1/2 частину грошових заощаджень, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки в наданій позивачем за зустрічним позовом до суду розписці не зазначено, що грошові кошти, які ОСОБА_1 , отримав у ОСОБА_3 , є грошовими заощадженнями подружжя, таким чином суд позбавлений можливості встановити, що дані грошові кошти є спільною власністю подружжя.
З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом в цій частині підлягають до часткового задоволення.
Крім того, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, Споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства".
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, Споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відтак, виходячи з рівності часток та обраного позивачем за первинним позовом та позивачем за зустрічним позовом способу захисту свого порушеного права, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилаються позивач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли часткове своє підтвердження у судовому засіданні, а тому суд вважає, що позовні вимоги за первинним та зустрічним позовами підлягають частковому задоволенню.
Щодо витрат позивача за зустрічним позовом на правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача за первісним позовом вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне.
Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем за зустрічним позовом витрат на професійну правничу допомогу ним надано: акт виконаних робіт від 15.11.2024 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 53 від 15.11.2024 року, акт виконаних робіт від 24.09.2025 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 54 від 24.09.2025 року.
Позивач за зустрічним позовом просила компенсувати їй за рахунок відповідача за зустрічним позовом витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 13 650 грн. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014 р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: консультації по питанню поділу майна подружжя набутого у шлюбі 350 грн.; підготовка та направлення запитів 600 грн.; вивчення судової практики ВС, щодо поділу майна подружжя 950 грн.; допомога в оцінці майна на і`мя ОСОБА_1 , 700 грн.; складання позовної заяви про поділ майна подружжя 2 550 грн.; участь в судових засіданнях в 2025 році 8 500 грн.
За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Представництво інтересів позивача за первісним позовом у справі представником позивача здійснювалося частково, натомість представником до суду було подане клопотання про розгляд справи без його участі.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача за зустрічним позовом в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем за зустрічним позовом сума в розмірі 13 650 грн., є необґрунтованою, оскільки не відповідає критеріям співмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача за первісним позовом з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи, пов`язаної з розглядом справи у суді та її доцільністю).
Таким чином, беручи до уваги обсяг та зміст позовних вимог, складність справи, обсяг виконаних представником позивача за зустрічним позовом робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача за зустрічним позовом на правову допомогу в межах суми понесених ним витрат в розмірі 7 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та зміст процесуальних дій, вчинених представником позивача за зустрічним позовом.
Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 328, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69-71 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Первинний позов задоволити частково.
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрованим та жителем АДРЕСА_4 ), право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований у АДРЕСА_1 загальною площею 42,2 кв.м., із яких житлова площа становить 34,0 кв.м., та на 1/2 частину земельної ділянки із кадастровим номером 7123188501:01:003:0074, загальною площею 0,3047 га.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Зустрічний позов задоволити частково.
Визнати за  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрованою та жителькою АДРЕСА_2 ), право власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_3 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер 7123188501:01:002:0110 по АДРЕСА_3 .
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_4 ) на користь  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля ВАЗ-2121 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 в сумі 25 000,00 грн., (двадцять п`ять тисяч гривень).
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_4 ) на користь  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 371,53 грн., та витрати за надання правової допомоги в сумі 7 000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.
Повний текст рішення проголошено 13.03.2026 року.

Суддя      А. І. Костенко