ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 753/13573/23

провадження № 61-5316св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Робертом Миколайовичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року у складі судді Коренюк А. М., постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко Валерією Іванівною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року у складі судді Коренюк А. М., постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Позовна заява мотивована тим, що у 2009 році вони з  ОСОБА_2  почали зустрічатися, а з 01 серпня 2014 року стали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбув орендованій квартирі АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа.

Посилалася на те, що вони з відповідачем мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, брали участь у спільних витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, придбавали речі домашнього вжитку, побутову техніку, мали взаємні права та обов`язки. Спільно планували та здійснювали сімейний відпочинок, відвідували заходи, а також здійснювали поїздки до батьків та родичів, організовували спільне дозвілля тощо. Крім того, вона працювала повний робочий день для того, щоб спільно забезпечувати сімейний бюджет. Її заробітна плата надавала можливість покривати спільні витрати, а також відкладати гроші на придбання власної квартири.

Позивачка зазначала, що за період спільного проживання ними, як подружжям, було спільно придбано рухоме та нерухоме майно.

17 грудня 2015 року вони з Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «АРКАДА» (далі - ПАТ АКБ «АРКАДА») уклали Договір № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва, а 04 березня 2017 року - договір № 72953 про уступку майнових прав з ПАТ АКБ «АРКАДА», згідно з якими об`єктом інвестування (будівництва) є квартира АДРЕСА_2 , яка була придбана за спільні кошти. Вказані договори були укладені на ім`я відповідача.

Вказувала, що 01 серпня 2017 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу дітей вони не мають. 12 квітня 2023 року шлюб між ними було розірвано, про що Подільським відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено актовий запис № 57.

Станом на 29 січня 2018 року, тобто під час шлюбу, будівництво квартири  АДРЕСА_2  було проінвестовано на 100 %, про що отримано довідку № 52449 про право довірителя на набуття у власність об'єкта інвестування ПАТ АКБ «АРКАДА», відповідно до якої будівництво квартири проінвестовано у повному обсязі на 100 % у сумі 883 615 грн. 

15 серпня 2018 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 . У жовтні 2018 року вони з відповідачем переїхали до придбаної квартири після проведення у ній ремонту за спільні кошти. Відповідно до довідки про оціночну вартість від 20 серпня 2023 року № 201-20230820-0006458617 оціночна вартість квартири складає 3 231 716,38 грн. 

Зазначала, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі вониза спільні кошти також набули у власність таке майно:
- машиномісце за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на який зареєстровано за нею 30 жовтня 2020 року;
- транспортний засіб марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, який зареєстрований 27 лютого 2020 року за відповідачем.

Посилалася на те, що зазначене майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), проте між ними відсутнє порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя. Оскільки у добровільному порядку поділити вказане майно відповідач відмовляється, тому вважала, що його слід поділити на підставі статей 60, 70, 71 СК України.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд: 
- встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з  ОСОБА_2 у період з 01 серпня 2014 року до 01 серпня 2017 року;
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_2 , машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 , автомобіль марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску; 
- у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 ; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя у розмірі 264 372,22 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 серпня 2014 року до 31 липня 2017 року включно.
Визнано квартиру АДРЕСА_2 , машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на:
-1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 15 серпня 2018 року, індексний номер: 42593052 від 17 серпня 2018 року;
-1/2 частину машиномісця (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 , яке зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав 04 листопада 2020 року, індексний номер: 54951643 від 04 листопада 2020 року.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на:
-1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 15 серпня 2018 року, індексний номер: 42593052 від 17 серпня 2018 року;
-1/2 частину машиномісця (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 , який зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав 04 листопада 2020 року, індексний номер: 54951643 від 04 листопада 2020 року.
У задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання разом з ОСОБА_2 у період з 01 серпня 2014 року до 31 липня 2017 року включно.

Районний суд надав відповідну правову оцінку поданим сторонами доказам, у тому числі, показанням свідків, у їх сукупності та вважав доведеним факт спільного проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний ОСОБА_1 період часу, а відповідач цього не спростував.

Установивши, що у період проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули спірну квартиру за спільні кошти та внаслідок спільної праці, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя, а тому позивачка має право на 1/2 частину такого майна, оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності майна.

Районний суд дійшов висновку, що машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 та автомобіль марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, були набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_1  за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, тому вказане майно входить до складу спільної сумісної власності сторін, частки яких є рівними,тому за сторонами слід визнати права власності по 1/2 частині спірного гаражу. 

Разом із цим, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість поділу спірного автомобіля у зв`язку із відсутністю доказів того, що транспортний засіб зареєстрований у встановленому законом порядку, має відповідні державні реєстраційні номерні знаки відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Суд зазначив, що звертаючись до суду із вимогами про визнання автомобіля марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, позивачка не надала доказів того, що вказаний транспортний засіб має державний номерний знак « НОМЕР_1 ». Проте суд може ухвалити рішення щодо майна, яке має індивідуально визначені ознаки.

Розподіл судових витрат здійснено судом на підставі статті 141 ЦПК України.

У травні 2024 року представники ОСОБА_1 - адвокати Тяжкороб Є. В., Аветисян Р. М., звернулися до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року заяви ОСОБА_1 , які подані її представниками - адвокатами Тяжкороб Є. В., Аветисяном Р. М., про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 39 667,50 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції надав оцінку доказам, наданим на підтвердження витрат на правничу допомогу, застосував відповідні норми ЦПК України і зазначив про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам у загальному розмірі 39 667,50 грн, а не в сумі 52 890 грн, які просили представники ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 , який зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 04 листопада 2020 року, індексний номер: 54951643 від 04 листопада 2020 року.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, зареєстрований 27 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_2 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості машиномісця та транспортного засобу у розмірі 258 792,46 грн.
У задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні вимог  ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, апеляційний суд виходив із того, що позивачка не надала належних і допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_2 у визначений нею період часу, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства та побуту.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що пояснення сторін про спільне проживання в орендованій квартирі та їхні спільні фотографії, на яких районний суд ґрунтував свої висновки, не можна вважати повним, всебічним та об`єктивним встановленням цих обставин, оскільки сам факт спільного проживання без установлення обставин ведення спільного господарства, спільного побуту та спільного бюджету, не є достатньою підставою для встановлення судом факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання у зв`язку із цим квартири АДРЕСА_2 , придбаної в цей період часу, об`єктом права спільної сумісної власності сторін та її поділ між ними.

Апеляційний суд відхилив показання свідків  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , допитаних у судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи, оскільки вони є суперечливими, непослідовними та незмістовними, а тому не можуть беззаперечно підтвердити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 серпня 2014 року до 01 серпня 2017 року.

Установивши, що машиномісце (гараж) та транспортний засіб були набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, в інтересах сім`ї, тому, виходячи із приписів статті 60 СК України, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції про неможливість поділу автомобілямарки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, через відсутність доказів того, що він зареєстрований у встановленому законом порядку, має відповідні державні реєстраційні номерні знаки згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, оскільки вказане спростовується наявними у матеріалах справи доказами, а саме листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві Головного сервісного центру МВС від 05 липня 2023 року № 31/26-403аз та копією митної декларації від 17 грудня 2019 року. При цьому суд зазначив, що індивідуальною ознакою транспортного засобу є номер кузова (VIN), а не державний номерний знак.

Визначаючи спосіб поділу спірного майна подружжя, апеляційний суд урахував його вартість, а також дійшов висновку про те, що поділ спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяються окремі об`єкти майна з певною компенсацією,є найбільш прийнятним та справедливим у цьому випадку.

Разом із цим, оскільки вартість частки в майні, виділеного судом  ОСОБА_1 , менша за вартість частки, виділеної  ОСОБА_2 , тому з нього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця вартості часток у розмірі 258 792,46 грн.

Суд апеляційної інстанції здійснив перерозподіл судових витратз урахуванням статті 141 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року в апеляційному порядку не оскаржувалося та не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Аветисян Р. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; відмови у задоволенні позову ОСОБА_1  в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортного засобу марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину машиномісця (гаражу) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину машиномісця (гаражу) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1  про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 серпня 2014 року до 01 серпня 2017 року; визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 серпня 2014 року до 01 серпня 2017 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 ; у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

За змістом касаційної скарги, за межі доводів якої Верховний Суд вийти не може на підставі положень статті 400 ЦПК України, ОСОБА_1 оскаржує постанову апеляційного суду лише в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та її поділ.

Також представник  ОСОБА_1  - адвокат Аветисян Р. М., зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які заявник поніс в суді касаційної інстанції, а саме витрат на професійну (правничу) допомогу становить 10 000 грн, докази понесення яких на даний час подати неможливо у зв`язку із тим, що їхній розмір залежить від об`єму виконаних робіт, який наразі ще не визначений.

Оскільки стягненню підлягають реальні витрати на професійну правничу допомогу а не попередні й орієнтовні судові витрати, клопотання представника ОСОБА_1  - адвоката Аветисяна Р. М., під час ухвалення судового рішення не вирішується. Заявник не позбавлений права в порядку, передбаченому ЦПК України, звернутися до Верховного Суду з відповідним клопотанням про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Шкварко В. І., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року в частині поділу машиномісця (гаражу) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4; транспортного засобу марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину машиномісця (гаражу) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 та на 1/2 частину транспортного засобу марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину машиномісця (гаражу) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 та на 1/2 частину транспортного засобу марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У квітні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У травні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І., на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року; витребувано цивільну справу із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України; клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення задоволено частково; зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І., на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У червні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., мотивована тим, що апеляційний суд не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не дослідив надані нею докази проживання з  ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбуу період з 01 серпня 2014 року до 01 серпня 2017 року, які у своїй сукупності підтверджують факт ведення ними спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків, проведення разом дозвілля, відвідування родичів. На думку заявника, суд апеляційної інстанції проігнорував наявні у матеріалах справи спільні фотографії, показання свідків, якими підтверджується факт її проживання з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. При цьому суд першої інстанції, задовольняючи вказану вимогу, не врахував, що правильним формулюванням буде «встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін», а не «встановити факт проживання сторін як чоловіка та жінки без шлюбу», як зазначено в рішенні.

Вказує, що під час спільного проживання з відповідачем вони придбали спірну квартиру, в якій за спільні кошти здійснювали ремонтні роботи, облаштовували її меблями та побутовою технікою, що є беззаперечним доказом наявності між ними відносин, притаманних подружжю.

Посилається на те, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого подружжям, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Аветисян Р. М., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 та постановах Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 2/2218/3845/11, від 12 березня 2020 року у справі № 127/1139/17, від 04 червня 2020 року у справі № 686/6264/18, від 10 червня 2020 року у справі № 554/260/17, від 27 липня 2020 року у справі № 621/1255/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 520/8695/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 201/9256/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І., мотивована тим, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що спірний транспортний засіб відповідач придбав за особисті кошти, отримані від продажу іншого автомобіля, який перебував у його власності до укладення шлюбу із ОСОБА_1 . Крім того, надана позивачкою оцінка автомобіля марки JAGUAR XF R Sport 3.0, 2015 року випуску, є завищеною та визначена на припущеннях, оскільки не враховано, що автомобіль було придбано на торгах в США з механічними походженнями, проте оцінювалася середня ринкова вартість автомобілів, а не конкретного транспортного засобу.

На думку заявника, надана позивачкою оцінка машиномісця (гаражу) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 не відповідає дійсності, оскільки оцінку його вартості було надано Фондом державного майна України, яка використовується виключно в цілях оподаткування і не є ринковою вартістю майна.

Посилається на те, що вони з позивачкою до укладення шлюбу орендували одну квартиру, сплачували кожен свою частину за наймання житла та комунальні платежі, мали різні бюджети, оскільки він не мав наміру створювати сім`ю до реєстрації шлюбу. Отже, до укладення шлюбу вони із ОСОБА_1 не мали відносин, притаманних подружжю, а вирішили створити сім`ю у 2017 році, коли він вже придбав житло і мав заробіток для забезпечення родини.

Вважає, що позивачка не надала доказів спільних витрат, спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю у спірний період, а також доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за їхні спільні кошти.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_2 - адвокат Шкварко В. І., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу та заперечення на відзив

У червні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шкварко В. І., подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., в якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 листопада 2014 року № 3002-5075  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_6 (том 1, а. с. 10).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18 січня 2017 року № 5075 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_6 (том 1, а. с. 11).

17 грудня 2015 року між ПАТ АКБ «АРКАДА» (управитель) та ОСОБА_2 (довіритель) було укладено Договір № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого останній надав свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва, зокрема, житлового будинку АДРЕСА_7 , будівництво якого організовує забудовник Товариство з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» (далі - ТОВ «Будеволюція») та фінансує управитель за рахунок отриманих в управління від довірителя коштів (том 1, а. с. 16-23).

04 березня 2017 року між ПАТ АКБ «АРКАДА» (банк) та ОСОБА_2 (довіритель) було укладено договір № 72953 про уступку майнових прав, згідно з якими об`єктом інвестування (будівництва) є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 64,05 кв. м, вартість об`єкта інвестування на дату укладення договору - 883 615 грн (том 1, а. с. 24-25).

01 серпня 2017 року  ОСОБА_2 та    ОСОБА_8 уклали шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 2091, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 01 серпня 2017 року (том 1, а. с. 12).

ПАТ АКБ «АРКАДА» видано ОСОБА_2 довідку від 29 січня 2018 року № 52449 про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування- квартири АДРЕСА_2 , площею 64,00 кв. м, яким будівництво проінвестовано у повному обсязі на 100 % згідно з договором № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва, внесено кошти в сумі 883 615 грн (том 1, а. с. 32).

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав від 15 серпня 2018 року, індексний номер: 42593052 від 17 серпня 2018 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 липня 2023 року № 340402203 (том 1, а. с. 14-15).

04 серпня 2020 року між ТОВ «Будеволюція» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір № МП238-мм купівлі-продажу майнових прав на машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 (том 1, а. с. 37-46).

Згідно з довідкою ТОВ «Будеволюція» про оплату повної вартості майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на паркувальне місце від 10 вересня 2020 року ОСОБА_3 було оплачено повну вартість відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав на паркувальне місце від 04 серпня 2020 року у сумі 101 502 грн (том 1, а. с. 47).

Право власності ОСОБА_3 на машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 було зареєстровано за ОСОБА_3 30 жовтня 2020 року, індексний номер: 54951643 від 04 листопада 2020 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 листопада 2020 року 231049654 (том 1, а. с. 36).

Відповідно до листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) від 05 липня 2023 року № 31/26-403аз згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України транспортний засіб марки JAGUAR XF R Sport 3.0, 2015 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_2 27 лютого 2020 року (том 1, а. с. 55-56).

Шлюб між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3  розірвано 12 квітня 2023 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 12 квітня 2023 року (том 1, а. с. 13).

Згідно з інформацією суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 від 30 червня 2023 року № 30/06/23 вартість автомобіля JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску,станом на 30 червня 2023 року становить 610 065,94 грн (том 2, а. с. 57-63).

До матеріалів справи додано фотографії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у різний час на підтвердження факту проживання однією сім`єю (том 1, а. с. 76 конверт).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., підлягає частковому задоволенню.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Для того, щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, ОСОБА_1 посилалася на те, що у період з 01 серпня 2014 року до 01 серпня 2017 року (дати реєстрації шлюбу) проживала однією сім`єю з  ОСОБА_2 , зокрема, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та здійснювали всі обов`язки подружжя.

Колегія суддів вважає, що надані позивачкою докази її спільного проживання з  ОСОБА_2 , зокрема, пояснення сторін, письмові докази у своїй сукупності підтверджують факт спільного проживання сторін та ведення спільного господарства.

Апеляційний суд належно не мотивував відхилення наявних у справі письмових доказів, які були оцінені судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами, не зазначив, які порушення норм процесуального права допустив районний суд при оцінці цих доказів, пославшись лише на те, що факт спільного проживання в орендованій квартирі, а також спільні фотографії самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце, протягом вказаного позивачкою періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Верховний Суд вважав, що позивачка подала достатні й належні докази, які свідчать про спільне проживання сторін, зокрема, що підтверджують проведення вказаними особами дозвілля та відпочинку разом.

Вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи вказані вимоги  ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка належними та допустимими доказами довела факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з  ОСОБА_2 у період з 01 серпня 2014 року до 31 липня 2017 року.
Оскільки висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є помилковими, тому наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, свідчить і про наявність підстав, передбачених статтею 74 СК України вважати, щоспірна квартира є такою, що належать на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

На підставі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки інвестування грошових коштів за договором про участь у Фонді фінансування будівництва від 17 грудня 2015 року № 72953 було здійснено  ОСОБА_2 зачас проживання сторонами однією сім`єю без реєстрації шлюбу, об`єкт інвестування за цим договором - квартира АДРЕСА_2 входить до складу їх спільної сумісної власності, частки яких є рівними.

Отже, вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи позовні вимогисуд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка належними та допустимими доказами довела факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, а тому має право на половину спільного сумісного майна, набутого ними за цей час в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Натомість відповідач не довів, що спірна квартиру є його приватною власністю, тобто  ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної сумісної власності на цей об`єкт.

Районний суд у вказаній частині ухвалив рішення повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, проте апеляційним судом безпідставно в цій частині скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відтак, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., у цій частині Верховний Суд вважає є обґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції помилковими.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І.,на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц є безпідставними, оскільки висновки у наведених заявником справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та порушено норми процесуального права, оскаржувана постанова апеляційного суду в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

При цьому вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ машиномісця (гаражу) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 та транспортного засобу марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, які набуті сторонами під час перебування у шлюбі, задоволенню не підлягають, оскільки рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року в цій частині вже скасовано постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, а відповідно до вимог касаційної скарги  ОСОБА_1 в цій частині позивачка постанову суду апеляційної інстанції не оскаржує. Відтак, касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., підлягає частковому задоволенню.

Щодо поділу майна подружжя, набутого за час перебування у шлюбі 

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судам також роз`яснено, що суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (абзац другий частини першої статті 71 СК України) (див.: постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див.: пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено: «Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див.: пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))».

У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Установивши, що машиномісце (гараж) № НОМЕР_2 на АДРЕСА_4 та транспортний засіб марки JAGUAR XF R Sport 3.0, державний номер НОМЕР_1 , 2015 року випуску, набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, апеляційний суд вважав, що зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

Визначаючи спосіб поділу спірного майна подружжя, апеляційний суд, правильно врахував усталений сторонами порядок користування таким майном, його вартість, а також дійшов обґрунтованого висновку про те, що поділ спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяються окремі об`єкти майна з певною компенсацією, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним, майном.

Визначений судом спосіб поділу майна відповідає презумпції рівності часток кожного з подружжя, оскільки в результаті його поділу кожен із колишнього подружжя одержує в натурі таку кількість об`єктів нерухомого майна, вартість яких є максимально наближеною до розміру ідеальної частки у спільному майні. При цьому, оскільки частка ОСОБА_2 , є більшою на 258 792,46 грн, тому апеляційний суд, одночасно з проведеним поділом правильно стягнув з нього на користь ОСОБА_1 зазначену суму грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя.

Верховний Суд вважає, що поділ спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяються окремі об`єкти майна з певною компенсацією, є найбільш прийнятним та ефективним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним майном.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І.,про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи апеляційним судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суд встановив обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І., не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом у цій частині належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції у відповідній частині не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, набутого за час перебування у зареєстрованому шлюбі,без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд частково задовольняє касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Р. М., тому судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання касаційної скарги у розмірі 23 189,76 грн, слід стягнути на її користь з  ОСОБА_2 .

У зв`язку із тим, що касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко В. І., залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Щодо поновлення дії судового рішення

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 21 травня 2025 року зупинено дію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції до закінчення її перегляду у касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування цього судового рішення у відповідній частині, тому дія постанови Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 413, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Аветисяном Робертом Миколайовичем, задовольнити частково.

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шкварко Валерією Іванівною,залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ скасувати та залишити в цій частині в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року.

У решті постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 рокузалишити без змін.

Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року.

Стягнути з  ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) судовий збір, сплачений нею за подання касаційної скарги у розмірі 23 189 (п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві) гривні 76 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк