Справа № 309/4515/25
Провадження № 2/309/1771/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області 
в складі: головуючого - судді Піцура Я.Я.,
за участю секретаря судового засідання Бондаренко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, – 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі по тексту – ТОВ «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09.03.2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №658466, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредиту у сумі 7000 грн. зі сплатою процентів за користуванням кредиту. ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі надавши відповідачеві кредит. 01.02.2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги згідно якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №658466 від 09.03.2023 року. Відповідач не виконував умови договору належним чином, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість в сумі 53 199,99 грн., яка складається з 6999,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 46 200 грн. – заборгованість за відсотками. Посилаючись на викладене просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 53 199,99 грн, 2422,40 грн судового збору та 8000 грн. витрат на правову допомогу.
У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 7000 грн заборгованості за тілом кредиту та 3500 грн заборгованості за відсоткам, в іншій частині вимог відмовити. Просить також стягнути з позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування вказує, що відповідач визнає позовні вимог щодо стягнення з нього 7000 грн заборгованості за тілом кредиту та 3500 грн заборгованості за відсоткам. Щодо вимоги про стягнення відсотків у розмірі 46 200 грн, то вважає, такий розмір явно несправедливим, який значно перевищує розмір тіла кредиту. Позивач скориставшись необізнаністю відповідача, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту, спонукав його у такий спосіб на укладення договору на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Посилається при цьому на Постанову ВП ВС від 18.03.2020 у справі №902/417/18. Таки чином згідно п.5 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» вважає, що стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом не може перевищувати 50% тіла кредиту. Щодо витрат на правову допомогу, то позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення таких витрат. Також у зв`язку з розглядом справи відповідач поніс витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн, які слід стягнути з позивача.
В судове засідання представник позивача не з`явився, позовна заява містить клопотання про розгляд справи и без його участі.
В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З долученого до позовної заяви кредитного договору №658466 від 09.03.2023 року вбачається, що згідно нього ОСОБА_1 отримав кредит у ТОВ «Селфі Кредит» у сумі 7000 грн. на строк 420 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом – 2,2% за кожен день користування кредитом (а.с.36-58).
Даний кредитний договір укладено в електронній формі і відповідно до довідки ТОВ «Селфі Кредит» про ідентифікацію клієнт ОСОБА_1 підписав його за допомогою одноразового ідентифікатора Т603 (а.с.60).
ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання виконано належним чином та 09.03.2023 перерахувало на рахунок відповідача кошти у сумі 7000 грн. , що підтверджується листом ТОВ «Пейтек» (а.с.62).
Відповідно до договору про факторингу №01022024-1 від 01.02.2024 року (а.с.76-85) укладеного між ТОВ «Селфі Кредит» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Фактор) відступлено права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між кредитором та боржникам (Портфель Заборгованості).
А відповідно до витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги відбулося відступлення прав вимоги і за кредитним договором №658466 від 09.03.2023 де боржником є ОСОБА_1 (а.с.86).
Згідно наданої позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01.02.2024 року рахується наступна заборгованість на загальну суму 53 199,99 грн., яка складається з 6999,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 46 200 грн. – заборгованість за відсотками (а.с.63-75). 
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).
Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд констатує, що у даному випадку договір кредиту підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 09 березня 2023 року правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20); від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20); від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21); від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Відтак, оскільки договір між сторонами був укладений у електронній формі, у такому договорі сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов, то між сторонами виникли кредитні зобов`язання.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виходячи із приписів п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Тоді як ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
А згідно вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.
Внаслідок укладення договору про відступлення прав вимоги до позивача перейшли права кредитора за вказаним вище кредитним договором, і такий вправі вимагати повернення кредитних коштів через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.
Відповідачем не заперечується факт укладення кредитного договору та отримання ним кредитних коштів, навпаки визнаються позовні вимоги у частині заборгованості за тілом кредиту та частині відсотків. 
Щодо усіх доводів відзиву стосовно несправедливості розміру відсотків та наявності підстав для їх зменшення, то з цього приводу суд зазначає наступне. 
22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ, який набрав чинності 24 грудня 2023 року (далі Закон № 3498-ІХ), яким внесено зміни до частини 5 статті 8 Закону № 1734-VIII (підпункт 6 пункту 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1734-VIII (підпункт 13 пункту 5Розділу І Закону № 3498-ІХ).
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
При цьому, згідно пункту 17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1734-VIII», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати:
- протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22 квітня 2024 року включно);
- протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року включно).
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Внаслідок внесення таких змін наразі згідно чинної редакції ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Зміни до вказаної статті набули чинності з 22.12.2023 відповідно до Закону України № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Враховуючи, що самим Законом України від 22.11.2023 №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набирає чинності 24 грудня 2023 року, а кредитний договір було укладено 12 березня 2023 року, тобто до набрання чинності цим Законом, однак строк дії такого кредитного договору не закінчився станом на 24.12.2023, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Водночас слід врахувати, що в пункті 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати:
- протягом перших 120 днів - 2,5 %;
- протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
У листі Національного банку України від 19 лютого 2024 року №14-0004/12097 «Щодо дотримання законодавства у сфері споживчого кредитування» надано роз`яснення щодо виконання окремих вимог Закону №3498-ІХ.
Так, у пункті 2 вказаного листа зазначено, що протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом №3498-ІХ, тобто до 20 серпня 2024 року включно, встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, який не може перевищувати:
- протягом перших 120 днів - 2,5 %, тобто до 22 квітня 2024 року включно;
- протягом наступних 120 днів - 1,5 %, з 23 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року включно.
З 21 серпня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої статті 8 Закону «Про споживче кредитування», не може перевищувати 1%.
У даному випадку убачається, що відсотки за кредитним договором у розмірі 2,2 % на день нараховувалися у період по 01.02.2024. З урахуванням приписів пункту 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» нарахування відсотків у такому розмірі не є неправомірним та не суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Таке здійснено у допустимих межах визначених Законом №3498-ІХ та не перевищує максимальний розмір денної процентної ставки визначений законодавцем у відповідні періоди нарахування. 
На думку суду, оскільки змінами до законодавства України, яке регулює питання захисту прав споживачів у кредитних правовідносинах, було визначено розміри максимальної денної відсоткової ставки (у певні періоди), і за даним кредитним договором нарахування відсотків здійснювалося у таких межах, без їх перевищення, то говорити про несправедливість умов договору чи непропорційність відсотків не можна. 
Щодо посилань представника відповідача на відповідну судову практику, то суд констатує, що така сформована на підставі обставин, що виникли до внесення зазначених вище змін, тобто без їх урахування, а отже така не є ревалентною. Окрім того, указаною практикою ВС передбачена можливість суду зменшувати розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Отже передбачена лише можливість зменшувати саме процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, тобто процентів визначених ч.2 ст. 625 ЦК України. Проценти ж за користування кредитом не є процентами річних, як міра відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, а є фактично платою за кредитним договором. Жодним актом цивільного законодавства не передбачена можливість зменшувати розмір відсотків за користування кредитними коштами (правова природа яких визначена ст.. 1054, 1056-1 ЦК України).
Суд звертає увагу, що підписуючи договір ОСОБА_1 погодився на саме такий розмір відсотків, який чітко викладений в умовах договору. Доказів та обґрунтування того, що позивач скориставшись необізнаністю відповідача, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту, спонукав його у такий спосіб на укладення договору на вкрай невигідних для нього умовах, як про це стверджується у відзиві - немає. Сам договір не оспорювався в судовому порядку та не визнавався недійсним. А тому виходячи з презумпції правомірності правочину, визначеної ст.. 204 ЦК України, такий договір є чинним, у тому числі й щодо умови про розмір відсотків, та обов`язковим до виконання його сторонами.
Також суд звертає увагу, що ОСОБА_1 , після укладення кредитного договору, не був позбавлений можливості, скориставшись п.п.2 п.4.3 договору протягом 14 днів після підписання виконавши відповідні дії, чого ним зроблено не було. Натомість, ОСОБА_1 уклав кредитний договір, отримав кредитні коштів, користувався ними протягом тривалого часу, тобто погодився на такі умови, і лише після пред`явлення до нього позову, почав указувати на несправедливі умови такого договору. 
З урахуванням всього наведеного, суд відхиляє усі доводи відзиву стосовно несправедливості розміру відсотків та наявності підстав для їх зменшення.
Тобто пред`явлений позов підлягає задоволенню у повному обсязі. 
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, у розмірі 2422,40 грн., сплачений останнім при пред`явленні позову.
Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8 000 грн., то з цього приводу суд зазначає наступне.
Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Але обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат.
Статтею 141 ЦПК передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Також витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.
Вбачається, що 01.07.2025 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Апологет» укладено договір про надання правової допомоги (а.с.94), відповідно до умов якого адвокатське об`єднання здійснює представництво інтересів клієнта у всіх судах загальної юрисдикції. Всі права надаються для комплексного супроводу судових справ зі стягнення заборгованості за кредитними договорами. Вартість надання послуг за одну кредитну справу складає 8000 грн. Згідно акту наданих послуг №474 від 08.12.2025 підписаного представником позивача та адвокатським об`єднанням «Апологет» та доданих до нього деталізованого опису, підтверджено конкретний обсяг наданих адвокатським об`єднанням послуг і виконаних робіт за договором про надання правової допомоги у даній цивільній справі, а також їх вартість у сумі 8 000 грн.(а.с.95, 96). Твердження представника відповідача у відзиві щодо ненадання належних доказів на підтвердження понесення таких витрат є недоречним. При цьому представником відповідачем не подано жодних конкретних заперечень, зокрема щодо розміру таких витрат, як і не подано клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правову допомогу. Таким чином оскільки матеріалами справи підтверджено факт надання правової допомоги позивачу, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, у зв`язку з чим такі витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн. підлягають стягненню з відповідача.
Щодо витрат на правову допомогу відповідача у розмірі 10 000 грн, то з огляду на задоволення позову у повному обсязі, та відхилення усіх доводів відзиву, такі стягненню з позивача не підлягають та покладаються на самого відповідача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 83, 141, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст.ст.11, 258, 512, 514, 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 12 Закону України "Про електронну комерцію", суд, - 
У Х В А Л И В:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрація місця проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (місцезнаходження 79029, м.Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, 28 корпус, ЄДРПОУ 35234236) заборгованість за кредитним договором у розмірі 53 199 (п`ятдесят три тисячі сто дев`яносто дев`ять) грн. 99 коп, яка складається з 6999,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 46 200 грн. – заборгованість за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрація місця проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (місцезнаходження 79029, м.Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, 28 корпус, ЄДРПОУ 35234236) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 коп та 8000 (вісім тисяч) гривень витрат на правову допомогу.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 25 березня 2026 року. 

Суддя Хустського 
районного суду:  Піцур Я.Я.