ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 лютого 2026 року справа №200/1004/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Оленікова О., за участі представника позивача Лата Н.Ф., представників відповідачів Вишнякової А.М., Соловей О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року (повне судове рішення складено 10 жовтня 2025 року) та апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року (повне судове рішення складено 30 жовтня 2025 року) у справі № 200/1004/25 (суддя в І інстанції Троянова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих про визнання протиправним та скасування наказу, протоколу в частині,
УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про:
- визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №132/5 від 16.01.2025 «Про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, припинення діяльності арбітражного керуючого та дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)»;
- визнання протиправним та скасування індивідуального акту - пункту 7 протоколу Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих №1/25 від 09.01.2025 щодо застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та направлення матеріалів перевірки до органів Національної поліції.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що висновки про вчинення ним дисциплінарного проступку та порушення чинного законодавства, викладені в Протоколі, не є обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуваний Наказ прийнятий без належних правових підстав та, крім того, з порушеннями передбаченої законодавством процедури. Позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №132/5 від 16.01.2025 та пункту 7 протоколу Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих від 09.01.2025 №1/25 (щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності Позивача та направлення матеріалів перевірки діяльності Позивача до органів Національної поліції).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №132/5 від 16.01.2025 «Про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, припинення діяльності арбітражного керуючого та дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)».
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі – задоволено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 7500,00 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 7500,00 грн.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Міністерство юстиції України (далі – Міністерство) подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України (м. Київ) проведено у строк з 18.11.2024 до 22.11.2024 позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 під час виконання ним повноважень ліквідатора у справі Господарського суду м. Києва №910/7168/23 про банкрутство ТОВ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна» з підстав, викладених у скарзі ОСОБА_2 від 16.09.2024 б/н. 
За результатами перевірки діяльності арбітражного керуючого комісією виявлено порушення: абз. 4 та 7 ст. 43 Конституції України, ч. 3 ст. 12 Кодексу України з процедур банкрутства, абз. 3 п. 1 ч. 1 ст. 64 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме: арбітражний керуючий ОСОБА_3 під час реалізації своїх прав та обов`язків діяв недобросовісно, нерозсудливо та не з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено), а саме: не задовольнив вимоги першої черги перед ОСОБА_2 у сумі 580846,70 грн, належні йому при звільненні. 
Отже, незадоволення арбітражним керуючим Біленком P.І. вимог першої черги колишнього працівника підприємства ОСОБА_2 через самостійно прийняте рішення про притримання грошових коштів в сумі 580 846,70 грн, належних ОСОБА_2 при звільненні, призвело до порушення прав та законних інтересів кредиторів, зокрема, колишнього працівника підприємства ОСОБА_2 на отримання цих грошових коштів. 
Таким чином, за результатами позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 виявлено порушення, яке є підставою для внесення державним органом з питань банкрутства до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих подання про притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності, а саме, грубе порушення вимог законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів кредиторів. Підсумовуючи все вищенаведене, виходячи з системного аналізу положень законодавства України, Наказ Міністерства юстиції України №132/5 від 16.01.2025 «Про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, припинення діяльності арбітражного керуючого та дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)» повністю відповідає положенням Конституції України та актам цивільного законодавства, прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом. 
Водночас, розгляд питань відповідальності арбітражного керуючого включає з`ясування усіх обставин виявлених порушень, їх оцінку, визначення усіх елементів складу правопорушення, притягнення до відповідальності. Ці питання перебувають у виключній компетенції Мін`юсту та членів Комісія, що приймають рішення. При цьому, оцінюючи обставини, комісія має право на власний розсуд визначити в чому саме полягає грубість порушення. Такі повноваження є дискреційними. Саме на Мін`юст і Комісію покладено обов`язок щодо здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих та, у випадках порушення вимог законодавства, прийняття рішення про накладення дисциплінарних стягнень. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 06.04.2023 по справі № 340/2214/21.
Судом не було досліджено платіжні інструкції щодо частково погашення боргу перед ОСОБА_2 , факт подання заяви кредитором до господарського суду та не враховано, зокрема те, що ОСОБА_1 не спростовано факти допущення виявлених порушень та непогашення заборгованості по виплаті заробітної плати колишньому працівнику боржника ОСОБА_2 , а лише ним було зазначено обставини, за яких порушення були вчинені.
Так, єдиними підставами для звернення ОСОБА_1 до суду з адміністративним позовом було, на думку Позивача: 
- пропущення Міністерством строку притягнення його до дисциплінарної відповідальності, встановленого частиною четвертою статті 21 Кодексу України з процедур банкрутства; 
- відсутність в його діях грубих порушень вимог законодавства та необґрунтованість рішення Дисциплінарної комісії. 
Але в рішенні Судом не зроблені висновки щодо наявності процедурних порушень зі сторони суб`єкта владних повноважень і, як наслідок, порушень прав Позивача, замість цього адміністративний суд перейняв на себе повноваження господарського суду по визначенню ОСОБА_2 у якості кредитора ТОВ «ТЕК «ІТЕРА УКРАЇНА», що не спростовувалось жодним учасником справи та не потребувало доказування.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 заява ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника на суму 587 492,30 грн прийнята до розгляду у судовому засіданні 21.10.2024. З аналізу норм права можна дійти висновку, що вже після заявлення у встановленому порядку грошових вимог до боржника особа набуває статусу кредитора, а ухвалою суду такий статус лиш формалізується, про що зазначено і в наведених постановах Верховного Суду, на які суд першої інстанції покликається, при цьому невірно тлумачить їх висновки. Отже, є фактом те, що ОСОБА_2 на час проведення перевірки діяльності арбітражного керуючого Біленка Р.І. вже був кредитором та перед ним наявний неспростовний борг, що не враховано Судом.
Відповідач просив також скасувати додаткове рішення суду першої інстанції від 30.10.2025 про задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі № 200/1004/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити у повному обсязі.

В апеляційних скаргах на додаткове рішення відповідачі стверджують, що розмір понесених витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Так, Міністерство зауважує, що в порядку загального провадження за участю адвоката Позивача розгляд справи здійснювався лише 01 травня 2025 року та 10 липня 2025 року. Водночас, вважає, що відшкодування витрат з виконання робіт, які включають в себе зустріч з клієнтом, вивчення документів, надання консультацій, узгодження позиції захисту, здійснення аналізу та дослідження наданих документів, вивчення нормативного матеріалу, судової практики та складання позовної заяви з підготовкою примірників додатків до неї, не відноситься до окремих процесуальних дій, тому дані витрати не підлягають компенсації.
Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України також зауважує, що як вбачається з платіжної інструкції № 20 від 20.02.2025 та платіжної інструкції №37 від 02.06.2025, на них відсутні як особистий підпис, так і електронний підпис платника, а також підпис одержувача. Також, на платіжній інструкції №26 від 19.03.2025 відсутній підпис одержувача. Отже, платіжні інструкції без підписів не підтверджують фактичного здійснення платежу, що робить їх недопустимими доказами відповідно до ст. 73, 74, 94 КАС України.
Управління просила відмовити у стягненні додаткових витрат на правничу допомогу в сумі 7500,00 грн чи зменшити їх.

Позивач надіслав відзив, в якому просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Ураховуючи приписи статей 1, 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства, лише за сукупністю встановлених Кодексом України з процедур банкрутства дій (пред`явлення грошових вимог; доведення свого права вимоги перед судом; розгляд грошових вимог судом (перевірка наявності такого права у кредитора; правомірність його набуття; невтрата цього права у зв`язку з позовною давністю, тощо); визнання їх судом) кредитор може набути правового статусу учасника у справі про банкрутство. 
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 16.07.2020 по справі № 910/4475/19. 
За результатами прийняття господарським судом рішення у межах провадження у справі про банкрутство про стягнення на користь фізичної особи заборгованості з боржника така особа не набуває автоматично статуту кредитора у справі без здійснення такою особою комплексу дій, визначених статтею 45 Кодексу України з процедур банкрутства. 
Скарга ОСОБА_2 , яка стала підставою для проведення позапланової перевірки, була подана 16.09.2024, а сама перевірка діяльності арбітражного керуючого Біленка Р.І. проводилась відповідачем у строк з 18.11.2024 до 22.11.2024, про що було зроблено відповідні висновки про виявлені порушення. 
Аналізуючи дані норми матеріального права, а також висновки господарського суду у справі про банкрутство, ОСОБА_2 станом на день подання скарги та в період проведення перевірки не був визнаний у встановлений законом порядку кредитором.
А отже Відповідачі, визначаючі підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності порушення прав та законних інтересів кредиторів боржника, не проаналізували відсутність на момент проведення позапланової перевірки статусу кредитора у ОСОБА_2 , який був визнаний кредитором Ухвалою Господарського суду м. Києва лише 16.12.2024, тобто вже після винесення Відповідачем-2 висновків щодо порушення Позивачем прав кредиторів. 
Таким чином, доводи, викладені в Акті позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого від 03.12.2024 р. №75/24 з приводу того, що арбітражним керуючим були порушені права та інтереси кредитора Товариства, є безпідставними, що підтверджується Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2024. 
Враховуючи вищенаведені обставини, очевидним є висновок, що підстави для притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності, передбачені КУзПБ, а саме грубе порушення законодавства під час виконання повноважень, що привело до порушення прав та законних інтересів боржника та кредиторів боржника, відсутні.
Щодо витрат на правову допомогу зауважив, що враховуючи вимоги розумності та витрачений адвокатом час, судове засідання від 10.07.2025 не було включено до складу адвокатських витрат.
Просив також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати на правову (правничу) допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 4200 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу. 

У відзиві на апеляційну скаргу Управління на додаткове рішення представник Позивача підкреслив, що відсутність особистого та електронного підпису платника, а також одержувача на платіжних інструкціях, не свідчить про відсутність документального підтвердження оплати. Так, у разі якщо платіжне доручення оформлено через клієнт-банк, підпис здійснюється електронним ключем, що виключає необхідність паперового підпису. Всі платежі здійснювались за допомогою клієнт-банку Позивача та відповідно до Інструкція про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затверджена постановою Правління НБУ від 29.07.2022 №163, а роздрукована платіжна інструкція, яка містить обов`язкові реквізити електронного розрахункового документа, визначені Інструкцією №163, – є підтвердним документом понесених витрат на правничу допомогу.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу Управління наполягає на обґрунтованості доводів своєї апеляційної скарги.

В судовому засіданні представники відповідачів підтримали доводи своїх апеляційних скарг та просили її задовольнити, проти чого заперечував представник позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Спершу слід зазначити, що Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2025 року № 517 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» перейменовано Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України. 

У період з 18.11.2024 по 22.11.2024 Центральним міжрегіональним управлінням юстиції (м. Київ) було проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого Біленка Р.І. під час виконання повноважень ліквідатора у справі №910/7168/23 про банкрутство ТОВ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна» зі підстав, викладених у скарзі ОСОБА_2 від 16.09.2024 б/н за результатами якої складено:
- довідку про результати позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 22.11.2024 №58/24;
- акт позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого віл 03.12.2024 №75/24.
Як вбачається з висновків перевірки, за результатами позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого Біленка Р.І. щодо додержання арбітражним керуючим вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Кодексу України з процедур банкрутства, іншого законодавства з питань банкрутства та законодавства про оплату праці під час виконання ним повноважень ліквідатора у справі Господарського суду м. Києва № 910/7168/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна», з підстав, викладених у скарзі ОСОБА_2 від 16.09.2024 б/н, комісією виявлено порушення:
- абзаців четвертого та сьомого статті 43 Конституції України, частин третьої статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства, абзацу третього пункту частини першої статті 64 Кодексу України з процедур банкрутства: арбітражний керуючий ОСОБА_1 під час реалізації своїх прав та обов`язків діяв недобросовісно, нерозсудливо та не з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено), а саме: не задовольнив вимоги першої черги перед ОСОБА_2 у сумі 580846,70 грн, належні йому при звільненні;
- пункту 1 частини другої статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства, абзацу шостого частини першої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства, частини другої та третьої статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: арбітражним керуючим ОСОБА_1 не подавалась до контролюючих органів фінансова звітність Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна» з дня призначення ліквідатором.
Рішенням Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих, оформлене протоколом №1/25 від 09.01.2025, застосовано до арбітражного керуючого ОСОБА_1 , дисциплінарне стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого на підставі подання структурного підрозділу Мін`юсту від 09.12.2024 №107-24 і вчинення арбітражним керуючим дисциплінарного проступку; ініційовано направлення територіальним органом Мін`юсту до органів Національної поліції матеріалів перевірки стосовно порушення законодавства, виявленого під час перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 , яке містить ознаки кримінального правопорушення.
Наказом Міністерства юстиції України від 16.01.2025 №132/5 "Про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, припинення діяльності арбітражного керуючого та дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)»:
- застосовано до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого; припинено діяльність арбітражного керуючого ОСОБА_1 ;
- припинено дію Свідоцтва про право на здійснення діяльності керуючого від 07.03.2013 №461, виданого ОСОБА_1 .
Отже, не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач звернувся до суду.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правова основа діяльності арбітражних керуючих врегульована Кодексом України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року №2597-VIII, з дня введення в дію якого 21 квітня 2019 року втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Відповідно до визначення, яке наведене у статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), арбітражним керуючим є фізична особа, яка отримала відповідне свідоцтво та інформація про яку внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України.
Сторони у справі про банкрутство (неплатоспроможність) - конкурсні кредитори (голова комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут).
Учасники у справі про банкрутство (неплатоспроможність) - сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, Фонд державного майна України, Національний банк України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника.
Як передбачено статтею 10 Кодексу України з процедур банкрутства, арбітражний керуючий є суб`єктом незалежної професійної діяльності. Арбітражний керуючий з моменту постановлення ухвали (постанови) про призначення його керуючим санацією або ліквідатором до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства-боржника. Одна й та сама особа може здійснювати повноваження арбітражного керуючого на всіх стадіях провадження у справі про банкрутство відповідно до вимог цього Кодексу. Право на здійснення діяльності арбітражного керуючого надається особі, яка отримала відповідне свідоцтво у порядку, встановленому цим Кодексом, та внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України.
Вимогами частини 3 статті 11 КУзПБ встановлено, що під час реалізації своїх прав та обов`язків арбітражний керуючий зобов`язаний діяти добросовісно, розсудливо та з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено).
Відповідно до приписів статті 13 КУзПБ під час здійснення своїх повноважень арбітражний керуючий є незалежним.
Незалежність арбітражного керуючого забезпечується його спеціальним статусом, визначеним цим законом та спеціальним порядком його призначення та відсторонення від виконання обов`язків.
Положеннями статті 20 КУзПБ визначено, що контроль за діяльністю арбітражних керуючих здійснюється державним органом з питань банкрутства або саморегулівною організацією арбітражних керуючих. Державний орган з питань банкрутства здійснює контроль за діяльністю арбітражних керуючих шляхом проведення планових і позапланових перевірок у встановленому ним порядку.
Позапланові виїзні та невиїзні перевірки проводяться за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, якщо з таких звернень випливає необхідність здійснення додаткового контролю з боку державного органу з питань банкрутства. Для проведення невиїзної перевірки державний орган з питань банкрутства надсилає арбітражному керуючому письмовий запит у межах предмета звернення. У зазначений у запиті строк арбітражний керуючий надсилає державному органу з питань банкрутства вмотивовану відповідь та копії відповідних документів.
У разі виявлення під час перевірки діяльності арбітражного керуючого порушень норм законодавства державний орган з питань банкрутства може зупинити діяльність арбітражного керуючого та передати матеріали на розгляд дисциплінарної комісії для застосування до порушника дисциплінарного стягнення.
Процедуру організації та проведення перевірок діяльності арбітражних керуючих (далі - перевірка), повноваження осіб, які здійснюють перевірки, права й обов`язки арбітражних керуючих під час проведення перевірок, порядок оформлення результатів перевірки, порядок підготовки за результатами перевірки подання на Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих (далі - Дисциплінарна комісія) про притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності встановлює Порядок здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 06.12.2019 №3928/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.12.2019 за №1228/34199 (далі - Порядок №3928/5).
Пунктом 2 розділу І Порядку №3928/5 передбачено, що контроль за діяльністю арбітражних керуючих відповідно до цього Порядку здійснюють Мін`юст як державний орган з питань банкрутства та міжрегіональні управління Мін`юсту (далі - територіальні органи Мін`юсту) за згодою Мін`юсту. Мін`юст та його територіальні органи є органами контролю.
Згідно з пунктами 3, 6, 7 та 9 розділу ІІ Порядку №3928/5, здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих складається з таких етапів: проведення перевірки; складання довідки про результати перевірки діяльності арбітражного керуючого (далі - Довідка); надання арбітражним керуючим комісії з перевірки пояснень, зауважень, заперечень до Довідки та/або усунення зазначених у Довідці порушень; складання акта перевірки діяльності арбітражного керуючого (далі - Акт перевірки) з урахуванням Довідки, пояснень, зауважень, заперечень та усунутих арбітражним керуючим порушень.
Пунктами 6, 7 та 9 розділу ІІ Порядку № 3928/5 передбачено, що підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, звернення (скарги) фізичних та юридичних осіб щодо дій арбітражного керуючого з викладенням обставин невиконання або неналежного виконання ним покладених на нього повноважень, з яких вбачається необхідність здійснення контролю.
Предметом позапланової перевірки є додержання арбітражним керуючим вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Кодексу України з процедур банкрутства, іншого законодавства з питань банкрутства та законодавства про оплату праці з питань, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення такої перевірки.
Позапланову перевірку проводить територіальний орган Мін`юсту за наявності згоди Мін`юсту на її проведення, крім випадків проведення позапланової перевірки з підстав, передбачених абзацами четвертим, п`ятим пункту 6 цього розділу.
Як передбачено пунктом 1 розділу V Порядку №3928/5, в останній день перевірки орган контролю складає та підписує довідку про результати перевірки діяльності арбітражного керуючого (додаток 7) у двох примірниках. Один примірник Довідки надається арбітражному керуючому, діяльність якого перевіряється, або його представнику, інший зберігається в органі контролю.
За приписами пунктів 3, 13 розділу VI Порядку №3928/5 Комісія готує акт перевірки діяльності арбітражного керуючого (додаток 8) протягом: двох робочих днів з дня підписання Довідки, якщо арбітражний керуючий підписав Довідку без зауважень і заперечень; двох робочих днів після завершення строку для надання арбітражним керуючим пояснень, зауважень, заперечень до Довідки.
У разі виявлення за результатами перевірки порушень, які є підставою для внесення до Дисциплінарної комісії подання про притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності, орган контролю обов`язково зазначає про це в Акті перевірки.
У випадку, передбаченому абзацом першим цього пункту, орган контролю протягом трьох робочих днів з дня підписання Акта перевірки надсилає до структурного підрозділу Мін`юсту пропозицію щодо внесення до Дисциплінарної комісії подання про притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності. До пропозиції орган контролю додає завірені належним чином копію Акта перевірки та копії усіх документів, що є невід`ємною частиною Акта перевірки.
В розділі VII Порядку №3928/5 визначено, що підставами для внесення до Дисциплінарної комісії подання про притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності є: вчинення арбітражним керуючим протягом року після винесення Припису чи Розпорядження повторного порушення, аналогічного раніше вчиненому; невиконання арбітражним керуючим Розпорядження в терміни, визначені органом контролю; відмова арбітражного керуючого в проведенні перевірки; грубе порушення арбітражним керуючим законодавства під час виконання повноважень, що призвело до порушення прав та законних інтересів боржника та/або кредиторів боржника; встановлення за результатами перевірки факту зайняття діяльністю, несумісною з діяльністю арбітражного керуючого; встановлення за результатами моніторингу осіб, які пройшли підвищення кваліфікації, факту непроходження арбітражним керуючим підвищення кваліфікації в порядку, встановленому Мін`юстом.
Види дисциплінарних стягнень, що накладаються на арбітражного керуючого, наведені у п. 4 Розділу VII Порядку, а саме: попередження; догана; тимчасове зупинення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого; позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого.
Протягом п`яти робочих днів з дати отримання структурним підрозділом Мін`юсту від органу контролю пропозиції щодо внесення до Дисциплінарної комісії подання про притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності структурний підрозділ Мін`юсту готує та вносить до Дисциплінарної комісії подання про притягнення арбітражного керуючого до дисциплінарної відповідальності (далі - Подання), копія якого надсилається арбітражному керуючому до відома. Подання має містити висновок структурного підрозділу Мін`юсту щодо відповідності висновків Акта перевірки або акта про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки законодавству з питань банкрутства. До Подання додається пропозиція органу контролю з усіма додатками.
Відповідно до статті 23 КУзПБ, до арбітражного керуючого застосовуються такі дисциплінарні стягнення: 1) попередження; 2) догана; 3) тимчасове зупинення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого; 4) позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються ступінь вини арбітражного керуючого, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, а також те, чи застосовувалися раніше до арбітражного керуючого дисциплінарні стягнення.
При перевірці позивача Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) встановило, зокрема, що арбітражним керуючим не задоволено вимоги першої черги ОСОБА_2 у сумі 580 846, 70 грн.
Щодо такого порушення, позивач надав пояснення та зазначив про те, ОСОБА_2 є солідарним боржником у справі № 910/7168/23.
Суд вважає за необхідне зазначити, що господарськими судом у справі № 910/7168/23, станом на день проведення перевірки та винесення спірних актів індивідуальної дії, не прийнято рішення про визнання ОСОБА_2 солідарним боржником та відповідно доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.
В свою чергу, судом встановлено, що відповідно до Ухвали Господарського суду м. Києва від 16.12.2024 ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його скарг на дії ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна», а саме про відсторонення Позивача та притягнення його до відповідальності, поданих до Господарського суду м. Києва у справі № 910/7168/23.

Щодо порушення прав та законних інтересів кредиторів, а саме ОСОБА_2 , що визначено в оскаржуваному наказі як підстава для притягнення до дисциплінарної відповідальності, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Порядок набуття кредитором (окрім кредитора, за заявою якого відкрито провадження у справі про банкрутство) статусу учасника провадження у справі про банкрутство визначається статтею 45 Кодексу України з процедур банкрутства.
Так, приписами статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.
Набуття статусу кредитора законодавець пов`язує з наявністю у особи (як фізичної, так і юридичної) грошових вимог до боржника, поданих у встановленому Законом порядку.
Кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування мають право протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.
Верховним Судом у постанові від 17.12.2019 у справі № 01/1494 (14-01/1494) наведено правову позицію, яка полягає у такому: “Особа, яка має грошові вимоги до боржника, набуває статусу учасника провадження у справі про банкрутство, а саме кредитора, лише після заявлення у встановленому порядку грошових вимог до боржника. Тільки після цього така особа має процесуальне право на оскарження процесуальних документів у справі про банкрутство.
Набуття такого статусу остаточно формалізується ухвалою суду про визнання вимог кредитора (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 913/444/18).
Таким чином, порядок набуття конкурсним кредитором статусу учасника провадження у справі про банкрутство є чітким, зрозумілим та однозначним, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування.
Отже, лише після вчинення всіх передбачених статтею 45 Кодексу України з процедур банкрутства дій, прийняття судом відповідної ухвали про повне або часткове (частина шоста статті 45, стаття 47 Кодексу України з процедур банкрутства) визнання його вимог, кредитор набуває статусу учасника провадження у справі про банкрутство та повну процесуальну дієздатність (здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді, стаття 44 Господарського процесуального кодексу України).
Ураховуючи наведене, а також приписи статей 1, 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства, лише за сукупністю встановлених Кодексом України з процедур банкрутства дій (пред`явлення грошових вимог; доведення свого права вимоги перед судом; розгляд грошових вимог судом (перевірка наявності такого права у кредитора; правомірність його набуття; невтрата цього права у зв`язку з позовною давністю, тощо); визнання їх судом) кредитор може набути правового статусу учасника у справі про банкрутство.
За результатами прийняття господарським судом рішення у межах провадження у справі про банкрутство про стягнення на користь фізичної особи заборгованості з боржника така особа не набуває автоматично статуту кредитора у справі без здійснення такою особою комплексу дій, визначених статтею 45 Кодексу України з процедур банкрутства.
Отже, 16.12.2024 ухвалою Господарського суду міста Києва року по справі № 910/7168/23 заявлені ОСОБА_2 грошові вимоги у розмірі 580 846,70 грн визнані судом та включенні до вимог першої черги реєстру вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна».
Суд звертає увагу, що скарга ОСОБА_2 , яка стала підставою для проведення позапланової перевірки була подана 16.09.2024, а сама перевірка діяльності арбітражного керуючого Біленка Р.І. проводилась відповідачем у строк з 18.11.2024 до 22.11.2024, про що було зроблено відповідні висновки про виявлені порушення.
Аналізуючи дані норми матеріального права, висновки господарського суду у справі про банкрутство, ОСОБА_2 станом на день подання скарги та час проведення перевірки не був визнаний у встановлений законом порядку кредитором.
Апеляційний суд також зауважує, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 заява ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника на суму 587 492,30 грн прийнята до розгляду, а 16.12.2024 ухвалою Господарського суду міста Києва року по справі № 910/7168/23 заявлені ОСОБА_2 грошові вимоги у розмірі 580 846,70 грн визнані судом та включенні до вимог першої черги реєстру вимог кредиторів, тобто, визнаний він кредитором не на весь розмір заявлених вимог, що ще раз підкреслює правильність висновків місцевого суду стосовно моменту набуття статусу кредитора, що відповідає також і висновкам Верховного Суду. 
Підсумовуючи, апеляційний суд, погоджуючись із висновками місцевого суду, вважає за необхідне зазначити, що висновки перевірки, які викладені в Акті позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого від 03.12.2024 № 75/24 про порушення арбітражним керуючим прав та інтересів кредитора Товариства є безпідставними та суперечать нормам діючого законодавства.
За таких обставин, окружний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно вважав за необхідне задовольнити вимогу позивача шляхом визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №132/5 від 16.01.2025 «Про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, припинення діяльності арбітражного керуючого та дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)».
При цьому, позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування індивідуального акту - пункт 7 протоколу Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих №1/25 від 09.01.2025 щодо застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та направлення матеріалів перевірки до органів Національної поліції, задоволенню не підлягають з огляду на те, що вказаний протокол сам по собі не створює додаткових прав та обов`язків для суб`єкта перевірки та відповідно вказаний протокол не є обов`язковим до виконання рішенням суб`єкту владних повноважень, відповідно не підлягає скасуванню.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позов підлягає частковому задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.
Згідно п. 1.1 договору про надання правничої допомоги від 12 серпня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Латою Наталією Федорівною (адвокат) (далі – Договір), адвокат зобов`язується здійснити представництво та надати інші види правничої допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору.
Відповідно до п. 1.1 додаткової угоди №3 від 22 січня 2025 року до Договору, адвокат зобов`язується надати комплекс юридичних послуг з питань, що зазначені у пунктів 1.2 цієї додаткової угоди, а клієнт зобов`язується прийняти послуги і сплатити винагороду.
Згідно п. 1.2 додаткової угоди №3 від 22 січня 2025 року до Договору, до складу комплексу Послуг включається надання правової допомоги та представництво інтересів Арбітражного керуючого Біленко Романа Івановича під час розгляду Донецьким окружним адміністративним судом позовної заяви про визнання протиправними та скасування індивідуальних актів: наказу Міністерства юстиції України №132/5 від 16.01.2025 року «Про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, припинення діяльності арбітражного керуючого та дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)»; протоколу Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих №1/25 від 09.01.2025 року щодо застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та направлення матеріалів перевірки до органів Національної поліції (пункт 7).
Відповідно до п. 2.1 додаткової угоди №3 від 22 січня 2025 року до Договору, клієнт сплачує адвокату винагороду у сумі, визначені в акті приймання-передачі наданих послуг, в якому зазначається вид виконаної роботи та витрачений на її виконання час, виходячи з погодинної ставки роботи адвоката, яка складає 1000 грн за 1 годину роботи адвоката.
На підтвердження понесених витрат позивач надав до суду також рахунок №1/12-02-25 від 12 лютого 2025 року на загальну суму 11000 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 12 лютого 2025 року, платіжну інструкцію №20 від 20 лютого 2025 року про сплату винагороди адвоката за послуги з підготовки та подання позовної заяви – 8000 грн, підготовки та подання заяви про забезпечення позову – 3000 грн.
Крім того, на підтвердження понесених витрат позивач надав до суду також рахунок №3/18-03-25 від 18 березня 2025 року на загальну суму 7000 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 18 березня 2025 року, платіжну інструкцію №26 від 19 березня 2025 року про сплату винагороди адвоката за послуги з підготовки та подання відповіді на відзив на позовну заяву Міністерства юстиції України – 3000 грн, підготовки та подання відповіді на відзив на позовну заяву Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) – 3000 грн, підготовки та подання заперечення на клопотання Міністерства юстиції України про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та у відкритому судовому засіданні з викликом сторін по справі №200/1004/25 від 04.03.2025 – 1000 грн.
Окрім того, на підтвердження понесених витрат позивач надав до суду також рахунок №4/30-05-25 від 30 травня 2025 року на загальну суму 8740 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 30 травня 2025 року, платіжну інструкцію №37 від 02 червня 2025 року про сплату винагороди адвоката за участь у підготовчому засіданні в Донецькому окружному адміністративному суді в режимі відеоконференції по справі № 200/1004/25 від 04.03.2025, яке відбулося 01 травня 2025 року – 4000 грн, підготовка та подання до Донецького окружного адміністративного суду заяви про забезпечення позову по справі № 200/1004/25 від 12.05.2025 – 2000 грн, підготовка та подання до Донецького окружного адміністративного суду додаткових пояснень по справі – 2740 грн.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.
Види судових витрат визначені статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 1 якої встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 3 зазначеної норми до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Виходячи з аналізу вищенаведених норм суд дійшов до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Суд відмічає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
За практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У справі/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Боттацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд – у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, суд зазначає, що аналіз судової практики є складовою частиною підготовки позовної заяви та не потребує витрат значної кількості часу на вказані дії, зважаючи на те, що ця справа є справою незначної складності з усталеною практикою судів, в тому числі й практикою Верховного Суду. Складання акту надання юридичних послуг та акту здійснення розрахунку є відображенням наданих послуг та не є підставами для додаткової оплати послуг за їх складання.
Крім того, суд звертає увагу, що частина понесених позивачем витрат, пов`язаних з первинною консультацією та ознайомленням з наданими клієнтом документами, не мала обов`язкового характеру, та відноситься до правової допомоги при складанні самої позовної заяви.
В свою чергу, враховуючи зміст позовної заяви, час, який необхідно затратити кваліфікованому юристу на підготовку усіх матеріалів даної адміністративної справи, складність даної адміністративної справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сума судових втрат на професійну правничу допомогу в розмірі 26740,00 грн не є співмірною складності справи.
Суд зауважує, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат.
Отже, виходячи з предмета та підстав позову, обсяг виконаних безпосередньо адвокатом робіт та обсяг задоволених позовних вимог, місцевий суд дійшов правильного висновку, що справедливим та співмірним є зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 15000,00 грн та стягнення вказаної суми пропорційно з відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань.
Такий розмір витрат є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета задоволеного позову.
Отже, доводи апеляційних скарг з цього приводу колегією суддів відхиляються.
При цьому апеляційний суд вважає також слушними заперечення представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу Управління стосовно підтвердження ним належними документами понесених витрат на правничу допомогу, з посиланням на Інструкцію про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затверджена постановою Правління НБУ від 29.07.2022 №163.

Проте, місцевим судом не враховано, що своїм рішенням він задовольнив позов частково: лише стосовно Міністерства юстиції України, з якого і слід було стягувати судові витрати. Будь-які вимоги до відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), перейменованого на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, окружним судом не було задоволено, отже, стягнення з цього відповідача судових витрат суперечить приписам статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відтак, додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року підлягає зміні.
При цьому, оскільки стороною позивача таке рішення місцевого суду оскаржено не було, стягнення витрат на правову допомогу з Міністерства юстиції України в розмірі 7500 грн має бути залишено без змін.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України представник позивача просив також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати на правову (правничу) допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 4200 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу. 
На підтвердження понесених витрат надано до суду додаткову угоду №4 від 29 грудня 2025 року до Договору, рахунок №4/29-12-25 від 29 грудня 2025 року на суму 4200 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 29 грудня 2025 року, платіжну інструкцію №54 від 30 грудня 2025 року про сплату винагороди адвоката за послуги з підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу.
Застосовуючи ті самі норми права, викладені вище в цій постанові, апеляційний суд вважає, що заявлені витрати на правову допомогу, пов`язані з розглядом справи в апеляційній інстанції, з врахуванням характеру та складності справи і виконаної роботи та з огляду на принципи розумності та співмірності, підлягають частковому відшкодуванню в розмірі 2000 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду – зміні.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року у справі № 200/1004/25 – залишити без змін.
Додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 200/1004/25 – змінити, виключивши абзац третій резолютивної частини, а в решті – залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13 код ЄДРПОУ 00015622) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень.
Повне судове рішення – 12 лютого 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук