печерський районний суд міста києва

Справа № 757/27037/13-к 
ПОСТАНОВ А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі: у складі: 
головуючої судді ОСОБА_1 
за участю секретаря ОСОБА_2 
прокурора ОСОБА_3 
підсудного ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у кримінальній справі № 06-12301, яка порушена 25.07.2010, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про звільнення підсудного ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває кримінальна справа № 06-12301, яка порушена 25.07.2010, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.
ОСОБА_4 обвинувачується у незаконному позбавленні волі двох осіб за наступних обставин.
Так, 24.07.2010, приблизно о 18 год. 00 хв., старший дільничний інспектор Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 , за згодою мешканців квартири АДРЕСА_1 , зайшли у приміщення вищевказаної квартири. В приміщенні цієї квартири ОСОБА_5 представився працівником міліції, пред"явив своє службове посвідчення та запропонував ОСОБА_7 , який тимчасово проживав за вищевказаною адресою, пред"явити документи, що підтверджують його особу. В цей момент в ОСОБА_7 виник умисел, направлений на незаконне позбавлення волі двох осіб.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 24.07.2010, приблизно о 18 год. 00 хв., перебуваючи у приміщення квартири АДРЕСА_1 , ігноруючи свободу пересування, право на власний розсуд визначити свою поведінку у сфері приватного життя, закрив на замок вхідні двері квартири, тим самим залишивши ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до 22 год. 00 хв. 24.07.2010 в місці, де вони не бажали перебувати та не мали вільної змоги залишити його, хоча бажали цього.
В результаті злочинних дій ОСОБА_7 було завдано значної шкоди особистим інтересам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , наданих їм Конституцією України, правам на повагу до гідності, свободу, особисту недоторканість та свободу пересування.

У судовому засіданні прокурор заявила клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності підсудного ОСОБА_4 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності. 
Підсудний ОСОБА_4 вказане клопотання підтримав. 
Судом роз`яснені підсудному правові наслідки закриття кримінального провадження із заявленої підстави, наголошено, що він має право на здійснення кримінального провадження на загальних підставах, при цьому ОСОБА_4 зазначив, що йому зрозуміла підстава звільнення від кримінальної відповідальності, здійснення судового розгляду в загальному порядку він не бажає, така позиція є добровільною.
Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про місце, дату та час проведення судового засідання у спосіб, що відповідає вимогам ст. 135 КПК України, причини неприбуття суду не повідомили.
Судом, з урахуванням думки прокурора та підсудного, належного повідомлення потерпілих про місце, дату та час проведення підготовчого судового засідання, їх неповідомлення про причини неприбуття та не направлення заяв про відкладення судового засідання, визнано можливим провести судове засідання у відсутності потерпілих.
Вислухавши позиції сторін кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінальної справи, суд надходить наступних висновків.

Згідно зі ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.
Відповідно до пункту 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".
Відповідно до ст. 7-1 КПК України (1960 року), провадження в кримінальній справі може бути закрито судом, зокрема, у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно ч. 2 ст. 11-1 КПК України (1960 року), суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 49 КК України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.
Вирішити питання про закриття справи суд вправі, як під час попереднього розгляду справи в порядку ст.248 КПК України (1960 року), так і під час судового розгляду в порядку ст.282 КПК України (1960 року).
Санкція ч. 2 ст. 146 КК України станом на час інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та станом на час постановлення даної ухвали передбачала та передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 КК України (в редакції, що діяла на час події) злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Згідно з ч. 4 ст. 12 КК України (в редакції, що діє на час постановлення ухвали) нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції, що діяла на час події), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:
1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 
2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; 
3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості; 
4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 
5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину. 
Згідно з ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:
1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;
3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;
4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;
5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Таким чином, діяння, передбачене ч. 2 ст. 146 КК України, на час його вчинення було злочином середньої тяжкості, а на час постановлення даної ухвали є нетяжкий злочином.
Отже, як і в разі застосування норм Кримінального кодексу України в редакції, що діяла на час вчинення діяння, так і в разі застосування цього Кодексу в редакції, яка діє на час постановлення даної ухвали, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 146 КК України становив і становить 5 років.
Відповідно до позиції Верховного Суду, що викладена в ухвалі від 14.09.2020, постановленій у справі № 493/1843/16-к, матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого злочину внаслідок спливу певного проміжку часу, що суттєво позначається на досягненні мети покарання. 
Досягнення мети кари і виправлення особи, яка вчинила злочин, загального і спеціального попередження іноді стає або взагалі неможливим, або просто зайвим. Тому недоцільним є і притягнення особи до кримінальної відповідальності. Внаслідок цього ст. 49 КК України встановлює строки давності, тобто строки, після закінчення яких особа не може бути піддана кримінальній відповідальності за раніше вчинений злочин. Закінчення цих строків є підставою обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Факт визнання чи невизнання особою своєї винуватості у даному випадку не має значення для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави. Таке звільнення є обов`язком, а не правом суду, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 5 ст. 49 КК України.
Відповідно до частин 2 та 3 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.
ОСОБА_4 в межах строків давності притягнення до кримінальної відповідальності нового злочину не вчинив, що вбачається з Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості». 
В рамках даної кримінальної справи слідчим Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_9 14.07.2010, 15.07.2010 та 24.07.2010 винесено постанови про зупинення досудового слідства у зв`язку з невідомим місцезнаходження ОСОБА_4 .
Вказаним слідчим 15.07.2010, 24.07.2010 та 26.07.2010 відповідно винесено постанови про відновлення досудового слідства.
Крім того, постановою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2014 зупинено судове провадження в даній справі у зв`язку з оголошенням розшуку підсудного ОСОБА_4 .
Постановою Печерського районного суду м. Києва від 01.08.2023 судове провадження в даній справі відновлено.
Тобто загальний термін зупинення досудового слідства та судового провадження з вищевказаних підстав становить 8 років 11 місяців та 12 днів.
До 02.02.2023 була дійсна позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові від 05.04.2021 у справі № 328/1109/19, в якій зазначено, що перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, котра вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. Одночасно факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду, є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК. В цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: п`ятнадцять років з часу вчинення злочину, п`ять років - з часу вчинення кримінального проступку.
Таким чином, така правова позиція була дійсною, в тому числі, на момент оголошення ОСОБА_4 в розшук та відновлення провадження.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, які викладені в постанові від 02.02.2023 у справі № 735/1121/20, в якій вважала за необхідне відступити від правового висновку Об`єднаної палати, викладеного нею в постанові від 05.04.2021 у справі № 328/1109/19, навела новий підхід щодо застосування диференційованих та загальних строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що з наведеним підходом, який виловлений Об`єднаною палатою, Велика Палата не погоджується і вважає його таким, що не відповідає точному змісту кримінально-правової норми і дійсній волі законодавця. Велика Палата вважає, що особа, котра ухилялася від досудового розслідування або суду, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованих строків, передбачених частиною першою статті 49 КК, подовжених на час ухилення. Встановлені частиною другою цієї статті загальні строки повинні застосовуватися лише в разі, якщо вони сплинули на час розгляду справи судом, тобто минуло більш як п`ять років з дня вчинення кримінального проступку і понад п`ятнадцять років з дня вчинення злочину. У разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення. Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення. (п. 29, 58-60 Постанови).
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17 (провадження №13-47кс20), звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності), є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.
Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус судді» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, що мало місце 24.07.2010, а отже з часу вчинення злочину минуло 15 років.
Таким чином, на час вирішення клопотання прокурора визначений ст. 49 КК України диференційований строк притягнення до кримінальної відповідальності, продовжений на період ухилення, сплинув, оскільки навіть з виключенням із обрахунку такого строку періоду ухилення ОСОБА_4 від органу досудового розслідування та суду минуло більше 5 років, що з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 02.02.2023 у справі № 735/1121/20, є підставою для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності. 
З огляду на викладене, виходячи з фактичних обставин справи, так як вони викладені в обвинувальному акті, оскільки подія кримінального правопорушення, з приводу якої ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 146 КК України, мала місце 24.07.2010, відтак на даний час сплинув передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції, що діяла на час події та в редакції, що діє станом на день постановлення даної ухвали) п`ятирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності, продовжений на час ухилення підсудного від суду, суд, за наявності згоди підсудного на закриття кримінального провадження, з урахуванням правової позиції Великої Палити Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 735/1121/20, приходить до висновку про наявність підстав звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 146 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до змісту ст. 248 КПК України (1960 року) при наявності обставин, передбачених ст. 6, ч. 1 ст. 7, ст. ст. 7-1, 7-2, 8, 9, 10 та 11-1 цього Кодексу, суддя своєю вмотивованою постановою закриває справу. На постанову протягом семи діб з дня її винесення сторони можуть подати апеляції до апеляційного суду.
Таким чином, суд надходить висновку, що кримінальна справа № 06-12301, яка порушена 25.07.2010, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, підлягає закриттю.
Цивільний позов в провадженні не заявлявся. 
Прокурором не порушено питання вирішення долі речових доказів.
Відомості про процесуальні витрати відсутні.
На підставі викладеного ст. 12, 44, 49 КК України та, керуючись ст., ст. 7-1, 11-1, 282 КПК України (1960 року), суд 

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про звільнення підсудного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 146 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. 
Кримінальну справу № 06-12301, яка порушена 25.07.2010, на підставі ч. 2 ст. 11-1 КПК України (1960 року) - закрити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи діб з дня її оголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 

Суддя ОСОБА_1