Справа № 344/15633/25 
Провадження № 33/4808/155/26 
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції Руденко Д. М. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., 
за участю захисника адвоката Гренджі В.Ю.,
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника адвоката Гренджі В.Ю. на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 січня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення із застосуванням ст. 36 КУпАП у виді штрафу у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто в дохід держави 665 грн. 60 коп. судового збору, -

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, вчинив відмову від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння, за наступних обставин.
Так, 31.08.2025 року об 11 год. 25 хв. в м. Івано-Франківську, по вул. Грюнвальдська, 11, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mercedes-Benz Sprinter 212 CDI» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку, на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.
Окрім того, 31.08.2025 року о 13 год. 08 хв. в м. Івано-Франківську, по вул. Грюнвальдська, 14, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mercedes-Benz Sprinter 212 CDI» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку, на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.
Не погодившись із постановою суду першої інстанції, захисник адвокат Гренджа В.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову Івано-франківського міського суд Івано-Франківської області від 13.01.2026 року скасувати, провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130, ч.1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Вважає постанову суду першої інстанції незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
Вказує, що протоколи складені щодо ОСОБА_1 є безпідставними та такими. Що не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, складені на підставі анонімних дзвінків невстановлених поліцією особами, оскільки у вказаний день і взагалі перед тим як сідати за кермо, водій ОСОБА_1 жодних алкогольних напоїв не вживав і відповідно в стані сп`яніння не перебував.
Зазначає, що ОСОБА_1 було безпідставно зупинено, а згодом незаконно запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.
Стверджує, що з відео фіксації поліцейського, яке додано до матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працівники поліції почали наздоганяти та зупинили за анонімними повідомленнями на безпосередньо персональні мобільні телефони поліцейських, а не на службу «102». Жодної заяви від анонімного інформатора або його контактні дані працівниками поліції не зафіксовано, письмові заяви не відібрано.
Під час складання матеріалів про адміністративні правопорушення, передбачених ч.1 ст. 130 КУпАП щодо ОСОБА_1 в «останнього не було жодних вищеперерахованих візуальних ознак, які б давали інспектору поліції підстави вважати, що водій ОСОБА_1 керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, ОСОБА_1 не було роз`яснено з яких саме підстав стосовно нього складаються протоколи за ч.1 ст. 130 КУпАП, не повідомлено особу, яка повідомила працівникам поліції про керування ОСОБА_1 автомобілем в нетверезому стану, та не вказано її як свідком у протоколу, не було роз`яснено наслідки відмови від проходження огляду з метою виявлення вживання алкоголю, зокрема відповідальність за інкримінованим ОСОБА_1 правопорушенням за ч.1 ст. 130 КУпАП, право на захист, право надати письмові пояснення тощо.
Звертає увагу суду, що з відео фіксації з нагрудного реєстратора працівників поліції не вбачається наявність підстав для проходження ОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння. Зокрема, ОСОБА_1 під час руху транспортним засобом правил дорожнього руху не порушував, поводить себе спокійно, чітко відповідає на запитання працівників поліції, мовлення розбірливе, чітке, логічне мислення, об`єктивне сприйняття реальності, подій та обставин, спостерігається загальна злагодженість координації рухів рук, голови. Жодної агресії ОСОБА_1 не проявляв та відповідав на запитання поліцейських відразу, заторможення його дій відсутнє.
Вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам, які спростовують вину ОСОБА_1 , а саме поясненням ОСОБА_1 , поясненням свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Також зазначає, що судом першої інстанції було порушено права сторони захисту, оскільки клопотання сторони захисту про проведення справи в режимі відео конференції, заявлене 08.102.2025 року не розглянуто судом, з даного приводу судом не прийнято процесуального рішення. В постанові 12.01.2026 року, яка оскаржується, суд зазначив, що в даному клопотанні стороні захисту відмовив, однак стороні захисту про це повідомлено не було. Вказує, що сторона захисту не мала на меті затягування судового розгляду та не відкладала судові засідання безпричинно.
В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 не з`явився, хоча в установленому законом порядку неодноразово повідомлявся про розгляд апеляційної скарги. 
Зі змісту доводів захисника адвоката Гренджі В.Ю. вбачається, що ОСОБА_1 знає про розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, однак повністю довіряє їй представництво своїх інтересів в суді та не заперечує проти розгляду апеляційної скарги за його відсутності. 
Апеляційний суд враховує, що особа, яка притягається до відповідальності самостійно, відповідно до принципу диспозитивності, вирішують питання щодо участі в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. 
Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).
Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційному порядку оскаржується рішення, яким ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його становища у зв`язку з чим участь особи, яка притягається до відповідальності в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що розгляд апеляційної скарги може бути проведений без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник адвокат Гренджа В.Ю. підтримала вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просила скасувати постанову суду та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ч.1 ст. 130 КУпАП. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав. 
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки “право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші. 
Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про порушення права на захист щодо забезпечення участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у розгляді справи є беззаперечним і випливає з вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Враховуючи наведене, перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника об`єктивної реальної можливості бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особита її захисника протягом розгляду справи у суді. 
Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.
Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що справа про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 перебувала на розгляді в Івано-Франківському міському суді з 04.09.2025 року та судом першої інстанції приймались необхідні заходи щодо забезпечення права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника на участь у судовому засіданні. 
Зокрема, зі змісту мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість розгляду провадження за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника адвоката Гренджа В.Ю. Судом зазначено, що судове засідання призначене на 22.09.2025 року не відбулось у зв`язку із клопотанням адвоката про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю ознайомлення з матеріалами справи. Наступне судове засідання від 09.10.2025 року не відбулось у зв`язку з тим, що адвокат Гренджа В.Ю. подала клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. В судове засідання від 21.10.2025 року захисник не з`явилась, однак 20.10.2025 року подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 . При цьому, у вказаній заяві захисник зазначила, що ОСОБА_1 обставини викладені у протоколах визнає повністю та щиро кається. Разом з тим, в подальшому, у судовому засіданні від 18.11.2025 року захисник подала клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із недоведеністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що справа про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності тривалий час перебувала на розгляді в суді першої інстанції, що дозволяло особі, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захиснику організувати ефективний захист своїх інтересів в суді. 
Апеляційний суд вважає, що процесуальна поведінка особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності та його захисника адвоката Гренджа В.Ю. протягом розгляду справи в суді першої інстанції дозволили суду прийти до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи без їх участі. 
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України») 
Так, під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції у повному обсязі були реалізовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо права скористуватись юридичною допомогою професійного захисника та були перевірені її доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, внаслідок чого було встановлено, що вони є безпідставними та повністю спростовуються сукупністю досліджених доказів. 
Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом. 
Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення. 
Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства. 
Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення. 
Так, враховуючи, що в своїх доводах апелянт посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне у повному обсязі перевірити вищевказані доводи. 
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю доводиться зібраними та дослідженими судом доказами.
Так, відповідно до протоколу серії ЕПР1 №439358 від 31.08.2025 р. вбачається, що 31.08.2025 року об 11 год. 25 хв. в м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11, водій ОСОБА_1 керував ТЗ Мерседес-Бенз д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння. Проходити огляд на стана алкогольного сп`яніння на місці зупинки чи у медичному закладі КНП «ПОК ЦПЗ ІФ ОР» у лікаря нарколога відмовився, у встановленому законодавством порядку, чим порушив п. 2.5. ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.
Протокол складений уповноваженою особою – інспектором 1 взводу 1 роти 1 БУПП БУПП в Івано-Франківській області старшим лейтенантом поліції Ковалюк Т.Я., із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний нею. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 від підпису відмовився.
Так, відповідно до протоколу серії ЕПР1 №439482 від 31.08.2025 року, вбачається, що 31.08.2025 року о 13 год. 08 хв. в м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 14 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Мерседес-Бенз Спрінтер 212 д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови) від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на мічу зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився, чим порушив п. 2.5. ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.
Протокол складений уповноваженою особою – поліцейським 1 взводу 1 роти УПП БУПП в Івано-Франківській області старшим рядовим поліції Шеленком О.І., із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний ним та особисто ОСОБА_1 .
Виклад обставин в протоколах цілком відповідає вимогам Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395.
Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У графі протоколу серії ЕПР1 №439358 зазначено, що ОСОБА_1 від надання пояснень відмовився. 
У графі протоколу серії ЕПР1 №439482 нічого не зазначено.
Апеляційний суд неодноразово вказував, що право відмовитися від надання пояснень не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень. 
Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи» 
Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):
Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.
Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що у вказаних протоколах про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 не надав змістовних пояснень стосовно обставин, які зазначені у протоколах про адміністративні правопорушення та які вимагали від нього надати певні пояснення. 
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 254 КУпАП, у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів. 
Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.
При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. 
Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколів про адміністративні правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується в тому, що він керував транспортним засобом та відмовився від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України.
При цьому, даними відеозаписів підтверджено, що працівниками поліції були виконані вимоги закону щодо повідомлення ОСОБА_1 про зміст висунутого обвинувачення. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики ЄСПЛ у тому разі коли недотримання обов`язку повідомити у встановленому законом порядку про обвинувачення, трапилось з вини обвинуваченого, то він не може стверджувати про порушення прав сторони захисту (Ердоган проти Туреччини, Камбел і Фелл проти Сполученого Королівства)
Сукупність вищевказаних обставин свідчить про те, що ОСОБА_1 , як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, була забезпечена реальна можливість ознайомитися зі змістом висунутого обвинувачення з метою організації ефективного захисту своїх інтересів. 
До протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №439358 додано акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, огляд проведений у зв`язку з виявленими ознаками: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, огляд не проводився у зв`язку із відмовою водія.
Згідно направлення ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в КНП «ПОК ЦПЗ ІФ ОР», яке складене 31.08.2025 року об 11 год. 35 хв., вбачається, що у зв`язку з наявними у водія транспортного засобу ознаками сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, водію ОСОБА_1 було запропоновано пройти відповідний огляд у закладі охорони здоров`я. Однак, такий огляд на стан сп`яніння не проводився у зв`язку із відмовою водія транспортного засобу проходити такий огляд. 
Згідно з рапортом інспектора взводу 1 роти 1 БУПП в Івано-Франківській області старшого лейтенанта поліції Ковалюк Т., 31.08.2025 року патрулюючи у складі екіпажу «Ясень-152» було зупинено ТЗ Марседес Бенз Спрінтер д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Грюнвальдська, 11 м. Івано-Франківськ об 11 год. 25 хв., оскільки надійшло усне звернення від громадян, що водій даного ТЗ ймовірно керує автомобілем у стані алкогольного сп`яніння було встановлено водія ТЗ ОСОБА_1 під час спілкування із водієм були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Водій ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу Драгер та у медичному закладі КНП «ПОК ЦПЗ ІФ ОР» відмовився у встановленому законом порядку. Відповідно на водія ОСОБА_1 складено протокол по ч.1 ст. 130 КУпАП та відсторонено від керування ТЗ.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний рапорт працівника поліції за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський керівництво відділення поліції про законність своїх дій.
Разом з тим, дані вищевказаного рапорту працівника поліції разом із копією протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.
До матеріалів справи долучено: зобов`язання до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №439358 про зобов`язання не керувати даним транспортним засобом протоком 24 годин (а.с. 7), інформацію щодо посвідчення водія ОСОБА_1 (а.с. 9).
До протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №439482 додано направлення ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в КНП «ПОК ЦПЗ ІФ ОР», складене 31.08.2025 року о 13 год. 10 хв. Огляд не проводився, оскільки водій відмовився від проходження огляду.
Згідно з рапортом поліцейського взводу 1 роти 1 Шеленка О., відомо, що 31.08.2025 року в м. Івано-Франківськ під час патрулювання в складі екіпажу «Ясень-102» спільно з старшим лейтенантом поліції Горбенком Р.В. отримали повідомлення від громадян, що по вул. Привокзальна, 17, водій в стані алкогольного сп`яніння сідає за кермо. В подальшому ними було зупинено Мерседес Бенз Спрінтер д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови. На водія складено протокол за порушення п. 2.5 ПДР за ч.1 ст. 130 КУпАП. водій відсторонений від керування ТЗ шляхом зобов`язання. В ході спілкуванням з водієм встановлено, що водій є діючим працівником пожежно-рятувальної частини м. Хуст ДПРЗ ГУ ДСНС України в Закарпатській області. Даного громадянина передано відповідальній особі Начальнику служби охорони праці 1 ДПРЗ Івано-Франківській області старшому лейтенанту ОСОБА_5 транспортний засіб передано тверезому водію.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний рапорт працівника поліції за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський керівництво поліції про законність своїх дій.
Разом з тим, дані вищевказаного рапорту працівника поліції разом із копією протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.
До матеріалів справи долучено: зобов`язання до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №439482 про зобов`язання не керувати даним транспортним засобом протоком 24 годин (а.с. 3), розписка до протоколу серії ЕПР1 №439482 про передачу ТЗ іншому водієві (а.с. 4), інформація про посвідчення водія ОСОБА_1 (а.с. 6).
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.
Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.
Так, зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. 
Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. 
Зокрема, відеозаписом зафіксовано, як працівники поліції зупиняють транспортний засіб марки Мерседес-Спритнер під керуванням водія ОСОБА_1 та інформують останього, що ведеться відео фіксація їхньої розмови, повідомляють, що водія зупинено у зв`язку із тим, що від перехожих надійшла інформація про те, що водій керує ТЗ у стані алкогольного сп`яніння. На запитання працівників поліції водій повідомляє, що не вживав алкогольні напої. Працівники поліції просять водія надати посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс та військо-облікові документи. Водія повідомили, у разі відсутності у водія відповідного документу для керування ТЗ за це передбачена відповідальність. Працівники поліції встановлюють особу водія ОСОБА_1 на підставі посвідчення водія за допомогою застосунку Дія. В подальшому, у звязку з тим, що працівники поліції виявили у водія ОСОБА_1 ознаки сп`яніння у вигляді запаху алкоголю з порожнини рота, останньому було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу Драгер або в медичному закладі. Водій повідомив, що не бажає проходити огляд на місці зупинки транспортного засобу та відмовився від проходження огляду в медичному закладі. Працівниця поліції роз`яснила водію, що за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння передбачена відповідальність. Водій повідомив, що він пив таблетки, на що отримав відповідь, що таблетки не дають ознаки запаху алкогольного сп`яніння та нечіткої вимови. Водію повторно роз`яснили, що у разі відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі, щодо водія буде складено протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП. Водію роз`яснили, що якщо він не пройде відповідний огляд на стан сп`яніння, то він не зможе продовжувати рух транспортним засобом. Водій повідомив, що він не бажає проходити огляд на стан сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі. Водію повідомили, що відносно нього буде складено протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП, роз`яснили права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, також повідомили, щоб водій знайшов тверезого водія, оскільки він відсторонений від керування. Після чого працівниця поліції складає адміністративні матеріали. Згодом водія ознайомили зі складеним відносно нього протоколом за ч.1 ст. 130 КУпАП, повідомили про розгляд справи в Івано-Франківському міському суді, від отримання копії водій відмовився. Крім того, водія ознайомили зі складеним актом огляду. Повторно повідомили водію, що у разі якщо він не знайде тверезого водія, то його ТЗ буде доставлено на арешт майданчик. Водія попередили про неприпустимість керування транспортним засобом та можливість повторного притягнення до адміністративної відповідальності. Згодом працівник поліції зупинили інший транспортний засіб та попросили водія перепаркувати транспортний засіб ОСОБА_1 . 
Відеозаписом із відео реєстратора зафіксовано рух транспортного засобу марки Мерседес-Спринтер та його зупинку на вимогу працівників поліції.
Зокрема, відеозаписом за 31.08.2025 року починаючи з 13 год. 09 хв. зафіксовано, як працівникам поліції надходить повідомлення про те, що ОСОБА_1 перебуваючи в стані сп`яніння керує транспортним засобом. Працівники поліції зупиняють транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 та повідомляють водія, що причиною зупинки стала інформація про те, що він керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Працівник поліції повідомив ОСОБА_1 , що вбачає у нього ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, а тому неодноразово запропонував водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі Однак, водій повідомив, що він не бажає пройти огляд на стан сп`яніння. Водія повідомили, що у зв`язку із відмовою від проходження огляду щодо водія ОСОБА_1 буде складено протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП за порушення п. 2.5 ПДР. Водія просять надати посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Водій повідомив, що він перебуває в нормальному стані. ОСОБА_1 роз`яснили права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Далі працівники поліції складають адміністративні матеріали. Згодом ОСОБА_1 ознайомили зі складеним відносно нього протоколом за ч.1 ст. 130 КУпАП, він отримав копію протоколу.
Апеляційний суд вважає, що відеозаписи є вичерпно інформативними, належними та допустимими доказами, отриманими у встановленому законом порядку, дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.
Суд, дослідивши доводи апелянта та відеоматеріали, що містяться на оптичних дисках, встановив, що працівники поліції під час спілкування з ОСОБА_1 , виявивши в останнього ознаки алкогольного сп`яніння, діяли відповідно до приписів законодавства України, в межах своєї компетенції та виконуючи свої професійні обов`язки у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію», а відтак обґрунтовано, на законних підставах запропонували водію пройти огляд щодо визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що останній добровільно погодився, пройшов такий огляд за допомогою спеціального технічного засобу. 
Відеозаписи отримані у встановленому законом порядку і здійснені працівником поліції за допомогою наявних в нього технічних засобів, а відтак є належним та допустимим доказом факту відмови водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння, на законну вимогу патрульних поліцейських, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі та повністю доводить вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Доводи сторони захисту про незаконність зупинки транспортного засобу у зв`язку з тим, що вона нібито здійснена на підставі анонімного повідомлення, отриманого на особисті мобільні телефони працівників поліції, є безпідставними. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські зобов`язані реагувати на будь-яку отриману інформацію про можливе правопорушення незалежно від джерела її надходження. Законодавство не містить вимоги щодо обов`язкової фіксації таких повідомлень виключно через службу «102» або встановлення особи заявника як передумови для вжиття заходів реагування. 
Посилання сторони захисту на відсутність у водія візуальних ознак алкогольного сп`яніння не спростовують правильність висновків суду. Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку огляд на стан сп`яніння. При цьому чинне законодавство не ставить обов`язковою умовою для проведення такого огляду наявність об`єктивно встановлених поліцейським ознак сп`яніння, а надає поліцейському право діяти на власний суб`єктивний розсуд за наявності внутрішнього переконання про можливе перебування водія транспортного засобу у стані сп`яніння. 
Доводи про те, що відеозаписом не зафіксовані наявні у водія транспортного засобу ознаки сп`яніння не є такими, що доводять неправомірність вимоги поліцейських щодо проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки встановлення таких ознак носить суб`єктивний характер та перебуває в межах повноважень, які надані законом поліцейському. 
Апеляційний суд вважає, що законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, саме з метою забезпечення неможливості ухилитись від проходження такого огляду водіями, які підозрюються у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказаними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та інші обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку огляд для визначення стану сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Таким чином, водій транспортного засобу повинен не тільки погодитись на проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а і своєю процесуальною поведінкою забезпечити можливість проведення такого огляду і не створювати перешкод щодо реальної можливості його проведення в установленому законом порядку. 
У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і покладено останньому у вину.
Доводи апелянта з приводу того, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, яким суд дав належну оцінку у відповідності до вимог ст. 252 КУпАП.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу.
Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів. 
Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Апеляційний суд вважає, що дії працівників поліції не порушували права та свободи ОСОБА_1 , а наявні у справі докази, отримані у встановленому законом порядку і не здобуті завдяки інформації, яку було отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод. 
Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно, на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння. 
Разом з тим, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку є порушенням вимог п. 2.5 ПДР України та утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Вимога працівників поліції пройти огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння була аргументованою, вмотивованою та ґрунтувалась на правових підставах. Доводи апелянта щодо неправомірності дій патрульних поліцейських безпідставні та спростовані наявними в матеріалах справи доказами.
Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинені ОСОБА_1 адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.130 КУпАП, за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків. 
Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст. 23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами. 
Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки. 
З огляду на наведене, підстав для скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника адвоката Гренджі В.Ю. залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 січня 2026 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення. 

Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду О.П. Васильєв