ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/9361/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року (суддя Батрак І.В.) в справі №280/9361/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУ ПФУ) про:
визнання протиправним та скасування рішення від 21 травня 2025 року №084350006124 щодо відмови у виплаті їй грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
зобов`язання провести нарахування та виплату їй грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення позивачу відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 21.05.2025 №084350006124 щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апелянт зазначає, що з 24.05.2023 року ОСОБА_1 працює на посаді начальника відділу освіти, фізичної культури та спорту Благовіщенської сільської ради Запорізької області, ця установа не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909. 
З 31.08.2023 року ОСОБА_1 прийнята на посаду вчителя зарубіжної літератури Іванівського НВК за сумісництвом, проте врахування роботи за сумісництвом до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, не передбачено.
Тому відповідачем прийнято рішення про відмову позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у зв`язку з відсутністю факту роботи в закладах та установах державної та комунальної власності на посадах, робота яких дає право на виплату такої допомоги на день досягнення пенсійного віку. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за віком згідно із Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
13.05.2025 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу ХУ “Прикінцевих положень” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Вказана заява ОСОБА_1 від 13.05.2025 опрацьована за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Полтавській області, яким прийнято спірне рішення від 21.05.2025 №084350006124 про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, у відповідності із положенням пункту 7-1 розділу ХV “Прикінцевих положень” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. 
На обґрунтування вказаного рішення відповідачем зазначено про таке. В ході розгляду заяви встановлено, що стаж роботи заявниці, який дає право на виплату вказаної грошової допомоги становить 35 років 7 місяців 16 днів. З 24.05.2023 ОСОБА_1 працює на посаді начальника відділу освіти, фізичної культури та спорту Благовіщенської сільської ради Запорізької області. Вказана установа не передбачена Переліком, затвердженим Постановою КМУ №909 від 04.11.1993. Крім того, з 31.08.2023 ОСОБА_1 прийнята на посаду вчителя зарубіжної літератури Іванівського НВК за сумісництвом. Врахування роботи за сумісництвом до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років не передбачено. Враховуючи вищезазначене ГУ ПФУ в Полтавській області прийнято рішення: відмовити ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у зв`язку з відсутністю факту роботи в закладах та установах державної та комунальної власності на посадах, робота яких дає право на виплату такої допомоги на день досягнення пенсійного віку.
Оскільки пенсія ОСОБА_1 призначена вперше, доказів того, що позивач раніше отримувала пенсію і з будь-яких причин перестала її отримувати, до суду не надано, а стаж за вислугу років позивача складає 35 років 07 місяців 16 днів, з 31.08.2023 ОСОБА_1 працює посаді вчителя зарубіжної літератури Іванівського НВК за сумісництвом, довідкою виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради Василівського району Запорізької області від 05.05.2025 № 01-07 369ВК підтверджується, що на час досягнення позивачем пенсійного віку остання працювала на посаді вчителя у школі за сумісництвом з тижневим навантаженням 6 годин, що з огляду на кількість тижнів у році перевищує 180 годин на рік, суд першої інстанції вважав, що позивач підпадає під дію пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та має право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, а тому рішення відповідача від 21.05.2025 №084350006124 є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення позивачу у відповідності до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з квітня 2025 року отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування», перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області. 
ОСОБА_2 13 травня 2025 року звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій.
Рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області від 21 травня 2025 року №084350006124, яким заява позивача розглянута за принципом екстериторіальності, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій у зв`язку з відсутністю факту роботи в закладах та установах державної та комунальної власності на посадах, робота яких дає право на виплату такої допомоги на день досягнення пенсійного віку. 
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV) встановлено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі – Закон № 1788-ХІІ) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. 
Пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV встановлено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191 (далі – Порядок № 1191). 
Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (далі – Перелік №909).
Згідно з пунктом 4 Порядку №1191 страховий стаж, передбачений пунктами 2 і 3 цього Порядку, враховується в календарному обчисленні. При цьому допускається підсумовування страхового стажу за періоди роботи, які дають право на призначення пенсії відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". 
Пункт 5 Порядку №1191 визначає, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" – "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків – 35 років, для жінок – 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Таким чином, призначення грошової допомоги здійснюється за сукупністю умов: досягнення пенсійного віку, робота у закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст. 55 Закону № 1799-ХІІ (для жінок - 30 років) на таких посадах, не отримання на час призначення пенсії за віком будь-якої пенсії.
При цьому до страхового стажу, що визначає право особи на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи виключно в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ.
Спірним в цій справі є питання наявності у позивача права на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV через відсутність факту роботи в закладах та установах державної та комунальної власності на посадах, робота яких дає право на виплату такої допомоги на день досягнення пенсійного віку. 
За позицією апелянта ОСОБА_1 з 24 травня 2023 року працює на посаді начальника відділу освіти, фізичної культури та спорту Благовіщенської сільської ради Запорізької області, ця установа не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909, а робота позивача з 31 серпня 2023 року вчителем іноземної літератури Іванівського НВК за сумісництвом не враховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Суд визнає таку позицію помилковою.
Так, не є спірним питанням, що пенсія за віком ОСОБА_1 призначена вперше, ОСОБА_1 має стаж за вислугу років 35 років 07 місяців 16 днів, на час призначення пенсії за віком позивач працювала вчителем іноземної літератури Іванівського НВК за сумісництвом (з 31 серпня 2023 року).
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17 сформульовано такі правові висновки:
«Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що сумісництвом є виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.
Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу (пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 № 245). Тобто, працівник може працювати за сумісництвом не більше, ніж на 0,5 ставки.
У пункті 4 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 № 78 зазначено, що працівникам підприємств, установ, організацій (далі - підприємство), які крім основної роботи займалися викладацькою роботою у навчальних закладах обсягом не менше ніж 180 годин на навчальний рік, до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років зараховуються місяці, протягом яких проводилася викладацька робота.
Виходячи з аналізу зазначених вище норм, зарахування роботи на посаді викладача (у тому числі й у позашкільному закладі освіти) до спеціального педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом, за умови, якщо викладацька робота за сумісництвом займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати)».
У спірному в цій справі випадку довідкою виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради Василівського району Запорізької області від 05 травня 2025 року № 01-07 369ВК підтверджено, що на час досягнення позивачем пенсійного віку ОСОБА_1 працювала на посаді вчителя у школі за сумісництвом з тижневим навантаженням 6 годин, що з огляду на кількість тижнів у році перевищує 180 годин на рік.
Отже, враховуючи наведені висновки Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд доходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 працювала на посаді вчителя у школі за сумісництвом з тижневим навантаженням 6 годин, що з огляду на кількість тижнів у році перевищує 180 годин на рік, то ця робота за сумісництвом зараховується до педагогічного стажу позивача, що дає право на призначення та виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Відповідно, суд погоджує висновок першої інстанції про протиправність рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день його призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, а також обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача - зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу наведену грошову допомогу.
Згідно зі статтею 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
У рішенні в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyyv. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04) ЄСПЛ вказав, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції суд дійшов висновку про обґрунтованість обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача – зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах. 
Частинами третьою - четвертою статті 245 КАС України установлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд зазначає, що в розглядуваному випадку відсутні підстави вважати, що повноваження органу Пенсійного фонду у питанні призначення грошової допомоги є дискреційними, позаяк для прийняття рішення на користь позивача виконано усі умови, визначені законом, й прийняття рішення про призначення грошової допомоги не передбачає право відповідача діяти на власний розсуд.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року в справі № 280/9361/25 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року в справі № 280/9361/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 20 квітня 2026 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 20 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов