КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 березня 2026 року м. Київ справа №640/9007/22
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до 1) Державної міграційної служби України
2) Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у
м. Києві та Київській області 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:
1) визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та зобов`язати скасувати висновок від 03.09.2021 про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
2) визнати протиправним та зобов`язати Державну міграційну службу України скасувати пункт 4 Наказу ДМС України від 07.09.2021 № 141 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання»;
3) зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_1 з урахуванням правової оцінки та висновків, наданих судом.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що у вересні 2021 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, через дев`ятнадцять років з дня видачі посвідки на постійне проживання, встановило порушення вимог Закону України «Про імміграцію» в частині процедури оформлення посвідки на постійне проживання позивачки та скасувало її. На думку позивачки, посвідка на проживання була видана їй правомірно як дочці службовця миротворчого контингенту Збройних Сил України ОСОБА_2 . 
Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, Державна міграційна служба України в обґрунтування своїх правових позицій вказали, що в ході проведення перевірки підстав для видачі ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання із безконтактним носієм було встановлено обставини, які свідчать про видачу позивачці попередніх посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.10.2002 та серії НОМЕР_2 від 20.08.2004 з порушенням вимог чинного законодавства, що в силу вимог Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, є підставою для визнання таких документів недійсними та їх знищення. 

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, інші процесуальні дій у справі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08.12.2023, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2024, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 10.07.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Дяченко Марина Ігорівна, задоволено частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2024 у справі № 640/9007/22 скасовано. Справу № 640/9007/22 направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.09.2025 вказану адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 
26.09.2025 до суду надійшли додаткові пояснення від Державної міграційної служби України, в яких відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову. 
02.10.2025 від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову. 
Додаткових заяв чи клопотань до суду подано не було.
Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з частиною другою статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
09.10.2002 ОСОБА_1 , як дочці службовця миротворчого контингенту Збройних Сил України ОСОБА_2 , було надано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , надано статус особи без громадянства.
20.08.2004 позивачці була видана тимчасова посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 взамін попередньої посвідки.
20.12.2013 ОСОБА_1 була видана посвідка особи без громадянства для виїзду за кордон № НОМЕР_3 , яка була дійсна до 20.12.2016.
ОСОБА_1 разом із родиною звернулася до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини із листом, у якому просила забезпечити її право на отримання посвідки на постійне проживання нового зразка та здійснити документування її посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон.
Вказаний лист був переданий Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради з прав людини для розгляду ДМС України.
Листом від 14.05.2021 № 8.1-3536/2-21 ДМС України повідомила Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, що позивачка є близькою родичкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та була документована разом з ним тимчасовою посвідкою на постійне проживання. У вказаному листі контролюючий орган зазначив, що ОСОБА_1 (позивачка) з питань обміну тимчасової посвідки на постійне проживання до територіального органу ДМС за місцем свого проживання, та до ДМС України не зверталась.
Оскільки із фактів, викладених у їх зверненні, не встановлено підстав для отримання у 2004 році тимчасових посвідок на постійне місце проживання, відповідно до вимог статті 11 Закону № 2491-III або відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III, ДМС України розпочато перевірку законності отримання позивачкою документів, а також щодо наявності правових підстав для їх обміну.
Листом від 17.05.2022 № 13990.4/Х-4579.3/21/28.2 Уповноважений Верховної Ради з прав людини повідомив позивачці, що ДМС України не встановлено підстав для отримання нею у 2004 році тимчасової посвідки на постійне проживання відповідно до вимог статті 11 Закону № 2491-III.
Також, позивачка разом із родиною, звернулася до Президента України із листом, у якому просила забезпечити її право на отримання посвідки на постійне проживання нового зразка та здійснити документування її посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон.
Листом від 09.06.2021 № 22/028216-23 Департамент з питань звернення громадян Офісу Президента України направив вказане колективне звернення на розгляд за належністю до ДМС України.
03.09.2021 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було складено висновок про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Ірак ОСОБА_1 .
У Висновку відповідач зазначив, що ним було здійснено розгляд матеріалів справи про документування ОСОБА_1 тимчасовою посвідкою на постійне проживання та посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон. Крім того, були розглянуті та проаналізовані документи, надіслані листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 28.08.2021 № 8.1-3368/8-21.
Так, у особовій справі позивачки знаходиться рукописна, не завірена з оригіналом копія листа від 16.09.2002 № 2/1/5-28569 без зазначення адресата із позначкою про підпис цього листа т.в.о. начальника Управління М.А. Манжос такого змісту: «У зв`язку із оперативною необхідністю просимо Вашого сприяння в оформленні « ІНФОРМАЦІЯ_4 » та «Посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон» наступним гр. Іраку, зокрема, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У Висновку вказано, що нормативно-правовими актами України ніколи не було передбачено такий документ, який би мав назву «Посвідчення особи без громадянства».
Також, у матеріалах особової справи родини ОСОБА_3 , сформованої відділом ПР та МР УАСМ ГУ МВС України у м. Києві, зберігається заява-анкета про надання дозволу на постійне проживання в Україні із позначкою «до вх. 2731 від 17 вересня 2002 року» без дати у графі подачі документів та за відсутності у відповідних графах заяви підпису заявника та посадової особи, яка здійснила прийом цих заяв у громадян Республіки Іраку, як від осіб без громадянства. При цьому, до вказаних заяв-анкет долучені копії сторінок паспортів громадян ОСОБА_4 із персональними даними заявників.
Відповідно до нотаріально завірених перекладів сторінок цих паспортів від 26.08.2021, здійснених ДМС, за власною ініціативою, установлено, що копія паспортів не містить такої складової власного імені як « ОСОБА_3 », тобто інформація, що прізвище заявників, зазначена у посвідках, є хибною та не відповідає дійсності.
Так, особа, яка назвалася « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », згідно з перекладом паспортного документа має персональні дані « ОСОБА_5 , 1974 р.н.».
При оформленні документів особі з прізвищем « ОСОБА_3 » її персональні дані постійно варіювалися, зокрема, відбувалася зміна порядку написання слів у повному імені, зміна літер у складових частинах повного імені, збільшення або зменшення кількості складових слів повного імені, зміна дати народження, проте заходи щодо встановлення тотожності особи за фотозображенням або іншими способами не проводилися. Зазначене свідчить про те, що заявниця була обізнана про невідповідність інформації, зазначеній у її паспортних документах та отриманій посвідці, а відтак не мала жодних легітимних очікувань щодо захисту свого права.
Так, у Висновку зазначено, що у справі відсутні документи, які б підтверджували підстави для отримання дозволу на імміграцію або посвідки на постійне проживання позивачці. Ігноруючи вказані вимоги імміграційного законодавства, без проведення будь-яких перевірок даних заявників на наявність підстав для відмови у залишенні на постійне проживання, передбачених статтею 10 Закону № 2491-III без прийняття рішення або іншого підсумкового документу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було видано тимчасову посвідку на постійне проживання, датовану 09.10.2002 серії НОМЕР_4 .
У подальшому, на підставі копії листа від 16.09.2002 щодо оформлення громадянам Іраку посвідчень особи без громадянства для виїзду зо кордон, без проведення перевірок, передбачених Правилами оформлення видачі посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, затвердженими наказом МВС України від 15.02.1998 № 97 ДСК (службового користування, що діяли на момент оформлення), та без прийняття відповідного рішення, що приймалося керівником уповноваженого органу оформлено та видано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон.
У липні 2004 року Управлінням ГП та ІС ГУ МВС України у м. Києві прийнято заяву-анкету на обмін посвідки на постійне проживання на підставі копії аналогічного листа (орган не зазначено) без реквізитів і оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянам Іраку.
Відповідно, станом на момент звернення з даним позовом до суду, позивачка, яка є громадянкою Іраку, має посвідку на постійне проживання, видану 20.08.2004 серії НОМЕР_5 , у якої у графі громадянство було зазначено «особа без громадянства» на персональні дані « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Листом Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС Україні запит Управління ГРФО ГУМВС України у м. Києві від 03.12.2007 № 11/1 щодо статусу іноземців, яким було видано посвідки на постійне проживання в Україні за клопотанням СБУ, у зв`язку із службовою необхідністю, повідомлялося, що відповідно до діючого законодавства України їх не можна вважати особами, імміграція яких становить державний інтерес для України, також вони не підпадають під дію Прикінцевих положень Закону № 2491-III, також немає інших підстав вважати їх документування законним з огляду на вимоги статті 4 Закону № 2491-III. Тобто, факт видачі таких документів є грубим порушенням імміграційного законодавства України.
У Висновку також відповідачем зазначено, що в ході перевірки матеріалів справи про оформлення посвідок на постійне проживання родині громадян ОСОБА_6 , у тому числі і як особам без громадянства, установлено, що вони оформленні з порушенням вимог законодавства, та підлягають скасуванню на підставі пункту 73 Порядку оформлення.
Крім того, під час розгляду звернення позивачки, ДМС у підсистемі «Облік іноземців і біженців» Єдиний інформаційної аналітичній системі управління міграційними процесами було виявлено ознаки схожості її фотозображення з фотозображенням особи, яка отримала в Україні статус особи, яка потребує додаткового захисту, та документована посвідченнями згідно наданого статусу, з установчими даними громадянки Республіки Ірак ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи викладене, керуючись пунктами 3.1, 3.2 Меморандуму про співробітництво, зокрема, з питань проведення експертизи, експертних та наукових досліджень, пов`язаних з попередженням, виявленням, підробкою документів, що підтверджують громадянство, посвідчують особу чи її спеціальний статус, або документів, що стали підставою для їх видачі, укладеного 23.12.2019 року між Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України та Державною міграційною службою України, ДМС було надіслано лист від 06.07.2021 № 8.1-5352/2-21 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з проханням здійснити дослідження та надати інформацію: чи є однією і тією ж самою особою особа, фотозображення якої міститься на заяві-анкеті від 12.06.2014 про видачу/обмін посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, що знаходиться у Єдиний інформації аналітичній системі управління міграційними процесами, - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення особи НОМЕР_6 та особи, фотозображення якої містяться у копії заяви-анкети на постійне проживання в Україні, копії паспорта НОМЕР_7 , копії посвідчення на постійне проживання серії НОМЕР_5 , копії посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон серії НОМЕР_8 , оформлених на ім`я особи без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У відповіді на зазначений лист, ДМС Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 29.07.2021 № 9350-21-2, зазначено, що на основі проведених досліджень з ідентифікації особи за ознаками зовнішності можна стверджувати, що особа, фотозображення якої міститься на заяві-анкеті від 12.06.2014 про видачу/обмін посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, що знаходиться у Єдиній інформаційної аналітичній системі управління міграційними процесами, - Аль-Зубаіді ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення особи НОМЕР_6 особа, - фотозображення якої містяться у копії заяви-анкети на постійне проживання в Україні (до вх. 2731 від 17.09.2002), копії паспорта НОМЕР_7 , копії посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 , копії посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон серії НОМЕР_8 , оформлених на ім`я особи без громадянства ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією і тією ж особою.
У висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області зазначило, що 12.09.2012 року ДМС України було прийнято рішення про визнання громадянки Республіки Ірак ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, яка потребує додаткового захисту. На підставі вказаного рішення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту серії СР 000154 від 25.06.2014 дійсне до 12.09.2017.
Станом на момент звернення з даним позовом до суду, оригінал паспорта громадянки Республіки Ірак ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зберігається у Центральному міжрегіональному управлінні ДМС у м. Києві та Київській області. Таким чином, громадянка Республіки Ірак ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважається такою, що безстроково на законних підставах перебуває на території України, та для підтвердження цього факту їй необхідно звернутися до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою щодо обміну посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, серії НОМЕР_9 від 25.06.2014.
Згідно з довідкою відділу та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 19.08.2021 установлено, що під час оформлення посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту Республіки Ірак Аль-Зубаіді ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адресу свого місця проживання у м. Києві не зареєструвала.
Разом з тим, при подачі заяви для отримання посвідчення вказала, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Особа із даними « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . У колективній заяві родини, яка зареєстрована в ДМС 15.06.2021 за вхідним № КО-5278-21, зазначено вищевказану адресу ( АДРЕСА_2 ) для листування із « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ». На вказану адресу була направлена відповідь на зазначене звернення від 08.07.2021 № KO-5278-21/8.1/2509-21, проте вона була повернута ДМС із рукописною позначкою на конверті, проставленою МСП 601 «не проживає».
У Висновку відповідач зазначив, що в ході перевірки встановлено, що рішення про документування громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (у дійсності громадянка Республіки Ірак - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) посвідками на постійне проживання від 09.10.2002 серії НОМЕР_1 , від 20.08.2004 серії НОМЕР_5 (отриманої у порядку обміну), прийняте з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим, відповідно до абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення повинні бути визнанні недійсними наказом Голови ДМС України.
На підставі Висновку, ДМС України було прийнято наказ № 141 від 07.09.2021, пунктом 4 якого визначено визнати недійсними та такими, що підлягають вилучення та знищенню, посвідки на постійне проживання від 09.10.2002 серії НОМЕР_1 та від 20.08.2004 серії НОМЕР_5 .
Позивачка, вважаючи протиправними Висновок та Наказ № 141, звернулася з даним позовом до суду, за захистом порушених прав та законних інтересів.
Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначив наступне:
« 92. Суди першої та апеляційної інстанцій, приймаючи оскаржуване рішення, не надали оцінки тому, чи використав відповідач надані йому повноваження з метою ухвалення рішення, яке б відповідало критеріям частини другої статті 2 КАС України, не перевірили чи вживалися відповідачем заходи на виконання пункту 23 Порядку № 1983 чи пункту 73 Порядку № 321.
94. ...суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки чи вплинула указана обставина на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу, як іммігранту, у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження. Зокрема, суди не переконались у тому, чи мала позивачка процесуальні можливості особисто або через уповноваженого представника приймати участь у цій процедурі, надати відповідачу свої пояснення або докази на спростування, викладених у Висновку.
95. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.
96. Окрім того, суди попередніх інстанцій не надали оцінки тій обставині, що позивачка є дочкою учасника бойових дій та має відповідні пільги та привілеї відповідно до Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту».
97. Також судами першої та апеляційної інстанції не надано оцінку доводу позивачки та її представника (про що вони наголошували і у позові, і в апеляційній та касаційних скаргах) про наявність постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року у справі № 826/26493/15 (вступила в законну силу 20 жовтня 2016 року). Вказаним судовим рішенням встановлено, що підставами для видачі батьку позивачки посвідок на постійне проживання з безстроковим терміном дії слугували довідки, складені за підписами посадових осіб Служби безпеки України, в яких в якості підстави для видачі таких посвідок вказано про «оперативну необхідність», відтак, їх видача відбулася відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію».

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 1 Закону України від 04.02.1994 № 3929-ХІІ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (який діяв на момент отримання позивачкою посвідки на постійне проживання від 09.10.2002) (далі – Закон № 3929-ХІІ) іноземцями визнаються іноземні громадяни - особи, які належать до громадянства іноземних держав і не є громадянами України, та особи без громадянства - особи, які не належать до громадянства будь-якої держави.
Статтею 3 Закону № 3929-ХІІ іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України «Про імміграцію».
Відповідно до положень статті 1 Закону України від 07.06.2001 № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (у редакції, яка діяла на момент отримання позивачкою посвідки на постійне проживання від 09.10.2002) (далі – Закон № 2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно зі статтею 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. 
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними. 
У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону № 2491-ІІІ. 
Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Таким чином, для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з додаванням певного пакету документів. У разі ненадання особою певного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається. 
Частиною четвертою статті 11 Закону № 2491-III визначено, що особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Судом було встановлено, що Управлінням ГП та ІС ГУ МВС України у м. Києві здійснено обмін наявної у позивачки посвідки на нову посвідку на постійне проживання від 20.08.2004 серії НОМЕР_5 з терміном дії – безстроково на підставі Закону № 2491-ІІІ.
Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі – Порядок № 1983 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: 1) Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі – Департамент); 2) територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі – територіальні органи); 3) територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі – територіальні підрозділи).
Територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції (пункт 12 Порядку № 1983). 
Згідно з пунктом 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону. Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць. 
Рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття. Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.
З викладеного слідує, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.
Компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 1983 для оформлення посвідки подаються такі документи: заява встановленого Державним департаментом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб зразка; копія паспортного документа з імміграційною візою; копія рішення про надання дозволу на імміграцію; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати. 
Без подання документів, визначених вищенаведеною нормою, зокрема дозволу на імміграцію, отримання посвідки на постійне проживання на території України неможлива. 
Згідно з пунктом 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі – Порядок № 321 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Пунктом 3 Порядку № 321 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.
Згідно із пунктом 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:
1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»;
2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;
3) в інших випадках, передбачених законом.
Пунктом 73 Порядку № 321 передбачено, що у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.
За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.
На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.
Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС.
Іноземець або особа без громадянства, щодо яких прийнято рішення про визнання посвідки недійсною, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та в разі відсутності підстав для подальшого тимчасового перебування на території України на законних підставах зобов`язані виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.
Таким чином, міграційний орган може як скасувати посвідку, так і визнати її недійсною, при цьому, скасування відбувається разом із скасуванням дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону № 2491-ІІІ, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 03.08.2018 у справі № 820/1608/17, а у разі визнанні посвідки недійсною – Порядок № 321 зобов`язує суб`єкта владних повноважень встановити наявність чи відсутність підстав для подальшого тимчасового перебування особи на території України на законних підставах.
Посвідки на постійне проживання видаються суб`єктами владних повноважень за результатом опрацювання та перевірки поданої заяви та документів. Окрім того, необхідно враховувати, що частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, в даному випадку насамперед в органу міграційної служби виникає обов`язок доказування щодо правомірності своїх дій та рішення, оскільки з 2002 року суб`єкт владних повноважень не виявляв відсутності у позивачки дозволу на імміграцію в Україну, а у 2021 році такий дозвіл зник, враховуючи, що протягом цього часу позивачка неодноразово зверталась до органу міграційної служби та отримувала інші документи.
Таким чином, враховуючи тривалий строк перебування особи без громадянства на території України на підставі дозволу на імміграцію, орган міграційної служби, визнаючи недійсною безстрокову посвідку на постійне проживання, фактично здійснив скасування дозволу на імміграцію.
У свою чергу, підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України № 2491-ІІІ, а саме, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Суд зазначає, що Законом № 2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.
Як слідує з матеріалів справи, на підставі висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 03.09.2021 стосовно громадянки Республіки Ірак ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом ДМС від 07.09.2021 № 141 визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 09.10.2002 та серії НОМЕР_5 від 20.08.2004. 
Однак, до суду не надано пояснень зі сторони відповідачів, які саме протиправні дії позивачки спричинили скасування дозволу на імміграцію, враховуючи оформлення їй у 2004 році міграційним органом посвідки на постійне проживання на території України з безстроковою дією із порушенням вимог законодавства. 
Суд зазначає, що навіть допущення міграційними органами ймовірних помилок при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію за відсутності у цьому вини позивачки не є визначеною Законом № 2491-ІІІ та іншими законами України підставою для скасування такого дозволу.
У контексті наведеного, суд бере до уваги, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 у справі № 826/26493/15 за позовом батька позивачки – ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС в м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень суд апеляційної інстанції зазначив, що підставами для видачі посвідок від 19.04.2002 серії НОМЕР_10 з терміном дії до 18.04.2004 та від 05.08.2003 серії НОМЕР_11 з безстроковим терміном дії слугували довідки, складені за підписами посадових осіб Служби безпеки України, в яких в якості підстави для видачі таких посвідок вказано про «оперативну необхідність». 
Суду апеляційної інстанції було надано документи, які підтверджували участь позивача як перекладача відділення радіорозвідки розвідувальної роти управління 7 окремої механізованої бригади Українського миротворчого контингенту у республіці Ірак. Згідно довідки від 21.06.2005 № 4210 позивач працював перекладачем за контрактом у в/ч НОМЕР_12 , відділення взаємодії. Має право на пільги, як учасник бойових дій. 
Доказів того, що на час отримання відповідних посвідок, документи позивачки не були оформлені та подані відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію» суду не надано, відтак суд встановив, що їх видача відбулася відповідно до Закону України «Про імміграцію», з урахуванням чого позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково. 
Крім того, у відповідності до пунктів 21-24 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. 
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.
Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.
Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.
Разом з тим, відповідачами на порушення вищевказаних приписів до суду не надано будь-яких доказів надіслання (вручення) позивачу запрошення про надання пояснень та відповідних документів.
У постанові від 04.09.2020 у справі № 120/1859/19-а Верховний Суд вказав, що відповідно до пункту 23 Порядку № 1983, територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.
Суд зазначає, що оскільки дозвіл на імміграцію у даній справі був скасований суб`єктом владних повноважень за замовчуванням, а посвідка на постійне проживання була визнана недійсною, у відповідача згідно з вимогами пункту 73 Порядку № 321 виник обов`язок встановити наявність/відсутність підстав для подальшого тимчасового перебування особи на території України на законних підставах, крім того, необхідним було здійснення всебічної перевірки обставин, за якими позивачка 19 років перебувала на території України на підставі документи, який був виданий відповідачем. Встановлення зазначених обставин є неможливим без отримання пояснень іммігранта.
Крім того, позивачка є дочкою учасника бойових дій та має відповідні пільги та привілеї відповідно до Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту»; також матеріалами справи встановлено, що позивачка має сім`ю в Україні (матір, брата, сестру), що говорить про наявність в неї сталих та тісних соціальних зв`язків в Україні. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 зазначила, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.
Суд наголошує, що право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме пунктом 23 Порядку № 1983.
Тобто, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.
Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 18.04.2018 у справі № 820/2262/17.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність (постанови від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18, від 07.10.2020 у справі № 200/4659/17 тощо). 
Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем без урахування принципу пропорційності, тобто, при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, та інтересами позивача, адже при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні компетентний орган підтвердив правильність надання позивачу необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути “ефективним” як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Засіб юридичного захисту має бути “ефективним” у теорії права та на практиці.
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.
Адміністративний суд здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом, і не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, та вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.
Суд зазначає, що “ефективний засіб правового захисту” повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав і забезпечення їхньої примусової реалізації, не відповідає положенням Конвенції та, відповідно, завданню адміністративного судочинства.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:
“Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.”
“Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.”
Водночас, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 р. у справі №11-164сап21, в тексті якої зазначено, що не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З метою ефективного захисту прав позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в наступній редакції:
- визнати протиправним та скасувати висновок Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 03.09.2021 про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати пункт 4 Наказу Державної міграційної служби України від 07.09.2021 № 141 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання»;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_1  з урахуванням правової оцінки та висновків, наданих судом.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

VI. Судові витрати.
До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у розмірі 2 977,20 грн.
З огляду на часткове задоволення позову та враховуючи приписи статті 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню здійсненні ним судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, оскільки саме прийнятий ним висновок призвів до виникнення спірних правовідносин.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати висновок Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 03.09.2021 про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати протиправним та скасувати пункт 4 Наказу Державної міграційної служби України від 07.09.2021 № 141 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання».
Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_1  з урахуванням правової оцінки та висновків, наданих судом.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, код ЄДРПОУ 42552598) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_13 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 004 (дві тисячі чотири) грн 80 коп. 

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.