ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 р.	Справа № 554/15449/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 14.01.2026, (головуючий суддя І інстанції: Савченко А.Г., повний текст складено 19.01.26 року) по справі № 554/15449/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Шевченківського відділу у місті Полтаві Управління Державної міграційної служби в Полтавській області , Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області 
про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення № 5312130100019507 від 30.09.2025 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, винесене щодо громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що спірне рішення прийнято з порушенням процедури його прийняття й оголошення через незабезпечення органом міграційної служби затриманої особи, яка не володіє українською мовою перекладачем, відомості про якого внесені до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів та не з`ясування бажання іноземця оскаржити відповідне рішення з подальшим повідомленням про вказані обставини центр надання правової допомоги. 
Крім того, просила врахувати, що 23.08.2024 прибула на територію України до своєї тітки ОСОБА_2 , яка проживає в м. Полтава та на законних підставах перебуває на території України, на час подання позову ОСОБА_1 проживає разом зі своїм співмешканцем та є вагітною.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Полтави від 14.01.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при не повному з`ясуванні обставин справи та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки процедурі оголошення спірного рішення та її доводам, викладеним в позові щодо не забезпечення органом міграційної служби перекладача, відомості про якого внесені до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, враховуючи що ОСОБА_1 не володіє українською мовою та не відмовлялась від залучення відповідної особи.
Просить врахувати, що відомостей про ОСОБА_3 , яка за висновками суду першої інстанції правомірно залучена відповідачем в якості перекладача, Довідково-інформаційний реєстр перекладачів не містить.
Крім того, звертає увагу, що оголошення рішення позивачу відбулось з порушенням права на професійну правничу допомогу, оскільки уповноваженою особою не з`ясовано наміри ОСОБА_1 на його оскарження. 
Зауважує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки обставинам її законного прибуття на територію України, стан вагітності, відсутність доказів порушення норм законодавства України під час її перебування в Україні та не вчинення жодних дій, які б суперечили інтересам безпеки України, охороні громадського порядку, здоров`ю і захисту прав та інтересів інших громадян.
Управління Державної міграційної служби в Полтавській області (далі – відповідач 1) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця є, зокрема, тривалі дії, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Так, станом на 30.09.2025 позивач перебувала в Україні понад дозволені 90 днів протягом 180 днів, за що її притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі постанови від 30.09.2025. 
Також, міграційним органом під час прийняття рішення про примусове повернення встановлено, що позивач незаміжня, дітей не має, не працює інші обставини, які б забороняли примусово повернути ОСОБА_1 , визначені ч. 8 ст. 26, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні. 
Зауважило, що відповідачем дотримано процедуру прийняття та оголошення спірного рішення, зокрема, залучено перекладача, роз`яснено позивачу право на його оскарження, попереджено про наслідки невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення.
На підставі наведеного, вважає, що спірне рішення прийнято на підставі та у спосіб, що визначений чинним законодавством. 
Шевченківський відділ у місті Полтаві Управління Державної міграційної служби в Полтавській області (далі – відповідач 2) правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст.229, ч. 1 ст.308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Азербайджанської республіки, що підтверджується копією паспорту.
23.08.2024 ОСОБА_1 прибула на територію України через пункт пропуску «Маяки-Удобне» за паспортним документом НОМЕР_1 , виданим 08.10.2023 та мала покинути територію України до 20.11.2024.
30.09.2025 уповноваженою особою Шевченківського відділу у місті Полтаві Управління Державної міграційної служби в Полтавській області стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МПТ №003646 у зв`язку із порушенням правил перебування іноземців, а саме: перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів. 
Цього ж дня міграційним органом відібрано пояснення у ОСОБА_1 в присутності перекладача Ібрагімової Маріам Бахруз кизи, яка повідомила, що прибула в Україну 23.08.2024 в приватних справах по паспорту громадянина Азербайджанської Республіки НОМЕР_1 від 08.10.2023 строком дії до 07.10.2033. Строк дозволеного перебування закінчився 20.11.2024, за межі України вчасно не виїхала, із клопотанням про продовження строку перебування до компетентних органів не звернулася, дозволений строк перебування в Україні перевищила, таким чином допустила порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Також зауважила, що є незаміжньою, дітей не має, офіційно не працює, власного житла не має. Повідомила, що в Азербайджанській республіці її життю, здоров`ю, свободі та безпеці нічого не загрожує.
30.09.2025 міграційним органом складено постанову серії ПН МПТ № 003642, якою громадянку Азербайджанської республіки ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП за порушення частин 1, 3 ст. 3, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 № 150 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі: 3 400,00 грн. Позивач сплатила штраф, підтверджується квитанцією від 01.10.2025.
30.09.2025 рішенням Шевченківського відділу у місті Полтаві Управління Державної міграційної служби в Полтавській області № 8 вирішено примусово повернути в країну походження громадянку Азербайджанської республіки ОСОБА_1 і зобов`язано її покинути територію України у строк до 28.10.2025.
Не погодившись із рішенням відповідача, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача прийнято у межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений чинним законодавством.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Пунктом 14 ч. 1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Статтею 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 указаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі – Інструкція).
Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Згідно з п. 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
Відповідно до п. 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства. У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.
Згідно з п. 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначає Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі – Порядок №150, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За правилами п. 2 вказаного Порядку іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:
1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;
2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Судом встановлено, що позивач є громадянкою Азербайджанської республіки та з 23.08.2024 до 20.11.2024 перебувала на території України у законний спосіб.
Між тим, законодавством України передбачено, що строк перебування іноземця на території України обмежений, а саме: не більш як 90 днів протягом 180 днів.
Позивачем не заперечується, що у встановлений законодавством строк вона не покинула територію України, до повноважних органів щодо оформлення свого перебування на території України не зверталася.
30.09.2025 через порушення правил перебування в України щодо позивача складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн, який позивач сплатила у добровільному порядку.
Доказів звернення позивача до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, клопотанням про продовження строку перебування на території України матеріали справи не містять і судом не встановлено.
В ході прийняття рішення відповідачем встановлено особу позивача, враховано, що остання є незаміжньою, дітей не має, не працевлаштована.
30.09.2025 Шевченківським відділом УДМС України в Полтавській області прийнято рішення № 8 про примусове повернення до країни походження або третьої позивача.
Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у випадку спірних правовідносин.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 755/7030/21, від 07.02.2023 у справі № 522/7918/22, від 08.11.2024 у справі № 539/2085/22.
Отже, порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.
Доводи апелянта щодо перебування її і стані вагітності колегія суддів вважає такими, які мали б бути підставою для своєчасних дій легалізації її становища на території України, а не для обґрунтування неправомірності застосування процедури примусового повернення за встановлених у цій справі обставин.
Позивач не надала обґрунтованих пояснень з приводу не вжиття жодних заходів щодо легалізації свого проживання у країні, після законного прибуття в Україну у 2024 році.
Суд враховує право позивача на повагу до сімейного життя, проте звертає увагу, що є доведеним та не спростовується факт порушення саме нею законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства внаслідок недбалого ставлення до питання продовження терміну тимчасового перебування в Україні.
Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Тобто законодавство не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.
Верховним Судом у постановах від 23 січня 2020 року у справі № 343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі № 2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі № 263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі № 211/1113/18, від 26 січня 2022 року у справі № 200/9761/20-а у подібних правовідносинах неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства
Відтак, особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.
Саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт вагітності за обставин цієї справи, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції, оскільки в такому випадку постає питання відповідальності самого позивача, яка має усвідомлювати, що її міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування її на території України нелегально.
Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 29 травня 2023 року в справі № 522/5683/22 у подібних правовідносинах, яка враховується судом відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.
Доводи апелянта щодо порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення з огляду на відсутність перекладача колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Так, право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.
У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28 листопада 1978 року, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року, у справі «Артіко проти Італії» від 30 травня 1980 року).
Верховний Суд у постановах від 8 липня 2020 року у справі №522/14605/17, від 4 березня 2020 року у справі №813/2417/18, від 8 листопада 2018 року у справі №750/8187/16-а висловив правову позицію, згідно якої задля забезпечення права особи на розуміння суті та змісту рішення міграційного органу, має бути залучений перекладач.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права. 
Судом встановлено, що відповідачем проведено розгляд справи про адміністративне правопорушення та вирішено питання про прийняття спірного рішення за участі перекладача – ОСОБА_3 , яка залучена на вимогу ОСОБА_1 , що підтверджується особистим підписом позивача у поясненнях.
У поясненнях ОСОБА_3 вказала, що вільно володіє українською та азербайджанською мовами, знання яких необхідне для здійснення усного перекладу з української на азербайджанську мову, якою володіє гр. ОСОБА_1 . 
Перекладачу роз`яснено про кримінальну відповідальність за здійснення неправильного перекладу зі ст. 384 КК України, про що свідчить її особистий підпис. 
Доводи скаржника, що відомості про ОСОБА_3 не внесені до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, а отже остання не є належним перекладачем колегія суддів вважає безпідставними, оскільки чинним законодавством не встановлено заборони залучати до участі справи інших осіб, окрім тих, що внесені до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів.
Колегія суддів зауважує, що позивач виявила бажання здійснювати розгляд справи за участі саме ОСОБА_3 , яка зазначила про вільне володіння необхідними мовами, а отже відсутні підстави вважати, що міграційним органом порушено права іноземця на перекладача. 
Щодо доводів апелянта на не роз`яснення іноземцю права на оскарження рішення та порушення її права на безоплатну вторинну правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 10 розділу І Інструкції після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом. 
З оскаржуваного рішення вбачається про роз`яснення позивачу в присутності перекладача права на його оскарження. 
Водночас, доказів повідомлення ОСОБА_1 міграційний орган про намір оскаржити відповідне рішення матеріали справи не містять.
Крім того, колегія суддів враховує, що позивач в подальшому скористалася правом на оскарження рішення про примусове повернення в судовому порядку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушень у процедурі прийняття й оголошення оскаржуваного рішення міграційним органом в аспекті незалучення до цієї процедури перекладача та порушення права іноземця на правову допомогу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд першої інстанції вірно зазначив, у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
Таким чином, спірне рішення про примусове повернення до країни походження від 30.09.2025 відповідає вимогам чинного законодавства, прийнято з дотримання процедури, як наслідок, підстави для його скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 289, 308, 310, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 14.01.2026 по справі № 554/15449/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова