П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/20794/25	

Головуючий І інстанції: Самойлюк Г.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центру оцінювання функціонального стану особи «Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 19.11.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центру оцінювання функціонального стану особи «Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
27.06.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Центру оцінювання функціонального стану особи «Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», в якому просив суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи від 20.05.2025р. №ЦО 4228 щодо зміни йому II групи інвалідності з дитинства на III групу інвалідності з дитинства, з 14.10.2014р.;
- зобов`язати Центр оцінювання функціонального стану особи залишити рішення Центральної міжрайонної МСЕК, оформленого довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №716046 від 26.09.2019р., яким йому встановлено II групу інвалідності безстроково без змін. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він з дитинства перебуває під медичним наглядом, що підтверджується медичною карткою №301 (з додатками) та медичним висновком від 23.12.2010р. Так, 20.10.2015р. позивач отримав статус інваліда, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 20.10.2015р. про встановлення ІІ групи інвалідності (інвалід з дитинства). 26.09.2019р. довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №716046 було встановлено інвалідність ІІ групи безстроково. Однак, 20.05.2025р. рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи винесено рішення №ЦО 4228, згідно з яким змінено групу інвалідності з ІІ на ІІІ. Витяг з рішення отримано 04.06.2025р. У той же час, на переконання позивача, відповідач на участь у прийнятті рішення його не запрошував, належним чином не дослідив всі медичні документи, а він, у свою чергу, в стаціонарному закладі охорони здоров`я не перебував і жодного дослідження стану його здоров`я не проводилося.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача №ЦО 4228 від 20.05.2025р. щодо зміни II групи інвалідності з дитинства на III групу інвалідності з дитинства, з 14.10.2014р. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 18.12.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.11.2025р. та прийняти нове, яким позовні вимоги - залишити без задоволення. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.01.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
21.01.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
04.02.2026р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності.
20.10.2015р. позивач отримав статус інваліда, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від 20.10.2015р. про встановлення ІІ групи інвалідності (інвалід з дитинства).
26.09.2019р. відповідно до довідки до акта огляду Центральної міжрайонної МСЕК серії 12 ААБ №716046 позивачу «безстроково» встановлено ІІ групу інвалідності з дитинства.
20.05.2025р., згідно рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №ЦО 4228 ОСОБА_1 скасовано інвалідність та змінено інвалідність з ІІ на ІІІ з 14.10.2014р. без строку переогляду, що, власне, і послугувало підставою для його звернення до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх часткового задоволення. 
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати виключно встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. 
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно зі ст.2, ч.4 ст.9 КАС України, однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі; дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів із власної ініціативи.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, МСЕК, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб (п.9 ч.1 ст.19 КАС України).
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.03.2020р. у справі №240/7133/19, від 25.09.2018р. у справі №804/800/16 та від 26.09.2018р. у справі №817/820/16, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку МСЕК, адже суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд вправі перевірити законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів законодавчих актів про порядок, умови, а також критерії встановлення інвалідності.
Отже, предметом судового перегляду фактично є перевірка судами питання дотримання відповідачем порядку (процедури) ухвалення оскаржуваного рішення.
Так, як загально відомо, основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991р. №875-ХІІ, який і гарантує їм рівні із усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №875-ХІІ, особою із інвалідністю - є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Згідно із ст.3 Закону №875-ХІІ, інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
На підставі ч.2 ст.6 Закону №875-ХІІ, особа (її уповноважений представник) має право оскаржити рішення МСЕК, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи в порядку адміністративного оскарження відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022р. №2073-IX із урахуванням особливостей, встановлених Основами законодавства України про охорону здоров`я, та/або в судовому порядку.
При цьому, основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2015р. №2961-IV.
За визначенням, наведеним у ч.1 ст.1 Закону №2961-IV, інвалідність - це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або ж вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Так, як встановлено з матеріалів справи, передумовою виникнення спірних правовідносин стало введення Указом Президента України від 22.10.2024р. №732/2024 в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024р., яким було рекомендовано Офісу Генерального прокурора, Службі безпеки України, Державному бюро розслідувань, Національній поліції України, Національному антикорупційному бюро України прозвітувати у місячний строк про вжиті заходи реагування стосовно виявлення, розслідування, а також протидії корупційним й іншим кримінальним правопорушенням під час встановлення інвалідності посадовим особам державних органів. За результатами проведеної роботи цим рішенням також було наказано запропонувати відповідні кадрові та організаційні рішення.
У пп. «б» п.2 цього Рішення, Кабінету Міністрів України було делеговано забезпечити утворення Міністерством охорони здоров`я України разом із Державним бюро розслідування, Службою безпеки України, Національною поліцією України, обласними, Київською міською військовими адміністраціями у тижневий строк робочі групи із перевірки рішень МСЕК щодо встановлення інвалідності посадовим особам відповідних державних органів.
Вказане Рішення РНБО ухвалене в умовах «воєнного стану» з метою захисту національної безпеки.
Далі, на виконання Рішення РНБО, Кабінет Міністрів України прийняв постанови «Про внесення зміни до п.4 Положення про медико-соціальну експертизу» від 25.10.2024р. №1207, «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. №1317» від 08.11.2024р. №1276, якими, власне, і вніс зміни до постанови Кабінету Міністрів України «Питання медико-соціальної експертизи» від 03.12.2009р. №1317.
У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування медико-соціальної експертизи та впровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» від 19.12.2024р. №4170-IX було внесено зміни до Законів України щодо процедури і повноважень суб`єктів владних повноважень щодо встановлення особам інвалідності.
Згідно з абз.1 п.1 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4170-ІХ, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.01.2025р. (окрім деяких пунктів).
Відповідно п.2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4170-IX установлено, що: 
особам, яким встановлено інвалідність органами медико-соціальної експертизи, гарантується збереження статусу та соціальної захищеності в повному обсязі, передбаченому законодавством України для осіб з інвалідністю, на встановлений строк інвалідності;
документами, що підтверджують інвалідність повнолітнім особам, є:
видані до 31.12.2024р. органами медико-соціальної експертизи виписки/довідки до акта огляду МСЕК за формами, затвердженими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;
витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи щодо встановлення інвалідності за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;
рішення, прийняті МСЕК, документи, видані на підставі таких рішень, є законними і чинними, прирівнюються до рішень експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи, документів, виданих на підставі таких рішень експертних команд (у тому числі витягів з рішень), та продовжують бути підставами для оформлення або продовження надання особам з інвалідністю прав, статусів, пільг, пенсій, допомог, компенсацій, надбавок, інших соціальних гарантій тощо, у тому числі для цілей, визначених законами України «Про військовий обов`язок та військову службу» і «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на весь термін дії довідки до акта огляду МСЕК до проведення планового оцінювання повсякденного функціонування особи експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування;
особи, інвалідність яким встановлена без зазначення строку проведення повторного огляду, проходять оцінювання повсякденного функціонування особи за власним бажанням (за зверненням опікуна - у разі позбавлення особи з інвалідністю дієздатності).
При цьому, на період дії воєнного стану, надзвичайного стану в Україні перелік причин неможливості проходження повторного огляду або ж оцінювання повсякденного функціонування особи визначається Кабінетом Міністрів України.
За змістом п.3 цього Розділу, повноваження, права і обов`язки медико-соціальних експертних комісій щодо проведення медико-соціальної експертизи, а також повноваження, права і обов`язки Центральної МСЕК МОЗ припиняються 31.12.2024р.
З моменту припинення повноважень, прав та обов`язків МСЕК щодо проведення медико-соціальної експертизи розгляд направлень на МСЕК, що не завершений до моменту припинення повноважень, прав і обов`язків МСЕК, припиняється зазначеними комісіями; розгляд зазначених направлень здійснюється експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи відповідно до Закону та Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
15.11.2024р. Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» (в повному обсязі набула чинності з 01.01.2025р.), якою затверджено: «Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи»; «Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи»; «Критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи»; «Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи»; «критерії встановлення інвалідності.
Відповідно абз.8 п.3 Постанови №1338, документи, рішення, прийняті медико-соціальними експертними комісіями, документи, видані на підставі цих рішень, є чинними, прирівнюються до рішень експертних команд, документів, виданих на підставі рішень експертних команд (у тому числі витягів із рішень), та продовжують бути підставами для оформлення або продовження надання особам з інвалідністю статусів, пільг, пенсій, допомог, компенсацій, надбавок, інших соціальних гарантій тощо, у тому числі для цілей, визначених у Законах України «Про військовий обов`язок та військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на весь строк дії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією до проведення планового оцінювання повсякденного функціонування особи експертними командами.
У силу абз.10 та 15 п.3 Постанови №1338, особи, інвалідність яким встановлена без зазначення строку проведення повторного огляду, проходять оцінювання повсякденного функціонування за власним бажанням (за зверненням опікуна у разі позбавлення особи з інвалідністю дієздатності) або ж за рішенням суду.
До числа тих, кого неможливо направити на проведення оцінювання повсякденного функціонування, належать: особи, місцем проживання яких є території, що включені до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, для яких не визначена дата завершення бойових дій або тимчасової окупації; особи, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися, не чують, не розмовляють, не бачать (на обидва чи одне око), не мають очей (ока), кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, в яких наявне онкологічне захворювання, інтелектуальні порушення чи психічні розлади, церебральний параліч або ж інші паралітичні синдроми, причина інвалідності з дитинства.
Як передбачено у п.48 Постанови №1338, повторне оцінювання осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлена без зазначення строку проведення повторного оцінювання, проводиться раніше зазначеного строку за направленням, сформованим лікарем на підставі звернення такої особи з інвалідністю або її уповноваженого представника, у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду.
У відповідності пп.2 п.8 Постанови №1338, Центр оцінювання функціонального стану особи, окрім іншого, проводить перевірку обґрунтованості рішень, прийнятих під час оцінювання та/або прийнятих МСЕК на виконання ухвали слідчого судді або рішення, ухвали суду щодо зазначеної в ухвалі слідчого судді або рішення, ухвалі суду особи, за запитом робочої групи із забезпечення моніторингу в сфері оцінювання, утвореної керівником обласної, Київської міської державної адміністрації (військової адміністрації), або ж за результатами моніторингу наявних в електронній системі щодо оцінювання повсякденного функціонування особи даних.
Якщо за результатами перевірки прийнято рішення про необхідність проведення повторного оцінювання особи, про це повідомляється особі, повторне оцінювання якої має бути проведено, на адресу її електронної пошти, а в разі відсутності електронної пошти - шляхом надсилання в паперовій формі протягом п`яти календарних днів засобами поштового зв`язку рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу задекларованого (зареєстрованого) місця проживання (перебування), а також відображається в електронній системі щодо оцінювання повсякденного функціонування особи для лікаря, який направив на оцінювання, по якому проводиться перевірка обґрунтованості рішення. 
Оцінювання в такому випадку здійснюється на підставі медичних документів, сформованих за результатами повного медичного обстеження, та проведених необхідних досліджень на базі ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» або ж Науково-дослідного інституту реабілітації осіб з інвалідністю навчально-наукового лікувального комплексу Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова.
Здійснивши системний аналіз вищенаведених положень Порядку №1338 у взаємозв`язку з нормами процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач у цих правовідносинах виступає як суб`єкт владних повноважень, чия діяльність підпадає під дію п.9 ч.1 ст.19 КАС України. Зазначена норма прямо відносить до юрисдикції адміністративних судів спори щодо оскарження рішень експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи, оскільки такі рішення є обов`язковими для органів державної влади та інших осіб.
У межах спеціальної компетенції Відповідач має право проводити перевірку обґрунтованості рішень МСЕК щодо відповідної особи не лише за її ініціативою або у разі настання встановленого строку, а й за наявності чітко визначених законом підстав, що випливають із його контрольно-моніторингових функцій. Такими підставами можуть бути:
- на виконання постанови слідчого, прокурора, ухвали слідчого судді;
- за запитом робочої групи з моніторингу;
- за результатами внутрішнього моніторингу, здійснення якого забезпечується безпосередньо Центром оцінювання функціонального стану особи.
Отже, визначальним для перевірки дотримання відповідачем порядку здійснення перевірки оскаржуваного рішення є, з-поміж іншого, встановлення «підставності» його перегляду.
Так, як вбачається із матеріалів справи, до Відповідача надійшли листи Міністерства охорони здоров`я України, якими доручено Центральній МСЕК МОЗ на виконання запитів Служби безпеки України від 04.11.2024р. №14/1-6971, ДБР від 06.11.2024р. №10-2-02-01-27449 здійснити перевірку обґрунтованості рішень відносно зазначених у додатках до запитів осіб та, у разі необхідності, провести переогляд шляхом проведення медико-соціальної експертизи щодо таких осіб і прийняти відповідні рішення. 
Серед інших медико-експертних справ до Відповідача була передана й справа позивача ОСОБА_1 .
Вказані обставини сторонами не заперечувалися та підтверджувалися наявними у матеріалах справи доказами.
У той же час, під час апеляційного перегляду даної справи, відповідачем було також долучено постанову старшого слідчого Головного слідчого управління ДБР від 31.01.2025р. (яка, з огляду на відсутність її у матеріалах справи, не була предметом дослідження у суді 1-ї інстанції), якою у кримінальному провадженні від 21.10.2024р. №62024000000000923 (за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.190, ч.4 ст.191, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366, ч.1 ст.366-2, ч.ч.2,4 ст.358 КК України) залучено в якості спеціалістів для проведення дослідження працівників ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України».
На розгляд (дослідження) спеціалістам було поставлено питання про те, чи обґрунтовано прийнято рішення МСЕК про встановлення групи інвалідності, зокрема, позивачу у справі.
У контексті оцінки підставності ініціювання відповідної перевірки, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.08.2019р. у справі №826/2212/17, відповідно до якої, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого, які прийняті у межах кримінального провадження, до моменту їх скасування у встановленому КПК України порядку.
Сам по собі лист правоохоронного органу без з`ясування, чи є він процесуальним рішенням у межах кримінального провадження або належним запитом робочої групи з моніторингу, не може, як про це вірно зазначив суд 1-ї інстанції, автоматично свідчити про виникнення у відповідача обов`язку проведення перевірки. Втім, документ правоохоронного органу, на який безпосередньо посилається відповідач, має характер «процесуального акта, прийнятого в межах кримінального провадження», та, як наслідок, є обов`язковим до виконання, а його отримання створює для нього правовий обов`язок реагування у межах компетенції, визначеної п.51 Порядку №1338.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції констатує, що перевірка Центру оцінювання функціонального стану особи була законним реагуванням у межах компетенції і така перевірка відбулася за наявності належних правових підстав. У даному випадку, документ правоохоронного органу, підготовлений у межах кримінального провадження, свідчить про наявність передбаченої п.51 Порядку №1338 підстави для ініціювання перевірки рішення МСЕК.
У цьому контексті, слід наголосити на тому, що впровадження механізмів екстериторіального моніторингу рішень МСЕК в умовах воєнного стану переслідує легітимну мету, а саме захист національної безпеки та забезпечення справедливості у розподілі соціальних ресурсів держави. 
Встановлення інвалідності «безстроково» не створює «абсолютного імунітету» від перевірки обґрунтованості такого статусу, якщо існують об`єктивні сумніви у законності його отримання. 
Перегляд таких рішень є формою реалізації принципу належного урядування, де держава на підставі закону виправляє можливі системні помилки задля захисту суспільного інтересу.
Разом з тим, важливо одночасно наголосити на тому, що реалізація контрольних повноважень Центру оцінювання не може здійснюватися поза межами чітко визначених процедурних гарантій. Тобто, перевірці підлягає не лише наявність формальної підстави для ініціювання перевірки, а й дотримання усіх вимог щодо вмотивованості прийнятого рішення, а також належного інформування особи про його ухвалення.
Враховуючи наведене, колегія суддів констатує та звертає увагу на те, що відповідачем не надано до судів 1-ї і 2-ї інстанцій жодних доказів на виконання вимог щодо належного повідомлення позивача про проведення повторного оцінювання на адресу його електронної пошти, або ж шляхом надсилання в паперовій формі протягом п`яти календарних днів засобами поштового зв`язку рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), а також не було надано доказів відображення в електронній системі стосовно оцінювання повсякденного функціонування особи для лікаря, який направив на оцінювання, по якому проводиться перевірка обґрунтованості рішення.
Крім того, колегія суддів акцентує увагу й на тому, що відповідачем також не надано і належних доказів того, що спірне рішення приймалось відповідачем на підставі усіх медичних документів, сформованих за результатами повного медичного обстеження позивача, а також проведених необхідних досліджень на базі ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», чи, зокрема, доказів того, що позивач від проходження повного медичного обстеження відмовився.
Згідно зі ст.6 Закону №2073-IX, адміністративний орган застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або ж органом місцевого самоврядування на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом.
Учасник адміністративного провадження має право знати про початок адміністративного провадження та про своє право на участь у такому провадженні, а також право на ознайомлення з матеріалами відповідної справи (ч.2 ст.12 Закону №2073-IХ).
Стаття 17 Закону №2073-IХ гарантує право особи на участь в адміністративному провадженні і передбачає, що особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи.
Таким чином, за наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що враховуючи, вищевикладені порушення встановленого законом порядку проведення переогляду та повторного оцінювання осіб з інвалідністю, рішення від 20.05.2025р. №ЦО 4228 щодо зміни групи інвалідності є протиправним та підлягає скасуванню.
При цьому, слід зазначити, що аналогічна правова позиція з цього спірного питання вже була викладена П`ятим апеляційним адміністративним судом, зокрема, у постанові від 11.12.2025р. у справі №400/4040/25.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін у справі, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Центру оцінювання функціонального стану особи «Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 26.03.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: К.В. Кравченко 

В.О. Скрипченко