СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року м. Харків Справа № 922/4079/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.,
за участю секретаря судового засідання Андерс О.К.,
за участю представників сторін:
від позивача – Риндін Д.І. – на підставі ордеру серії ВВ №1042704 від 17.03.2025; 
від відповідача – Чуб С.В. – на підставі ордеру серії АХ №1343180 від 22.04.2026, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім" (вх. 470 Х/2) 
на рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25 ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Ємельяновою О.О. (повне рішення складено 02.03.2026) 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім", м. Зміїв, Харківська обл.,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма “Труд.Земля.Капітал”, с.Веселе, Харківський р-н., Харківська обл.,
про стягнення 16207753,16грн,

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” про стягнення заборгованості, що виникла за договором від 20.04.2023 №ВЦР113/2023 у розмірі 16207753,16грн, що складається з основного боргу в сумі 9931527,46грн, курсової різниці у розмірі 357716,49грн, пені у сумі 827512,93грн, штрафу 30% від суми специфікацій, по яких допущено прострочення оплати, у розмірі 2167012,24грн, відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1918868,92грн, інфляційних у розмірі 1005115,12грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання від 20.04.2023 №ВЦР113/2023 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.
У відзиві на позовну заяву поданому до Господарського суду Харківської області 16.12.2025 відповідач частково заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення основного боргу у розмірі 1174096,00грн, відмовити повністю у стягненні курсової різниці 357716,49грн, пені в сумі 827512,93грн, штрафу у розмірі 2167012,24грн, відмовити в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1766378,13грн, відмовити в частині стягнення інфляційних у розмірі 430296,37грн. Зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача до 10000,00грн. Також відповідач просив суд відстрочити виконання рішення у справі №922/4079/25 про стягнення грошових коштів в загальному розмірі 9484741,00грн на один рік з дати ухвалення рішення суду. 
18.12.2025 позивачем подано до Господарського суду Харківської області відповідь на відзив (вх. № 29743/25), в якій просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
22.12.2025 відповідачем подано до Господарського суду Харківської області заперечення на відповідь на відзив, в просив суд відмовити в частині стягнення основного боргу в розмірі 1174096,00грн, відмовити повністю у стягненні штрафу в розмірі 2167012,24грн (зменшити розмір штрафу до 0 грн), відмовити в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1679010,31грн (стягнути 3% річних в розмірі 239858,61грн), відмовити повністю в частині стягнення інфляційних у розмірі 1 005 115,12 грн (зменшити розмір інфляційних втрат до 0 грн), зменшити розмір пені до 8275,00грн. Відстрочити виконання рішення у справі № 922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25 в позові відмовлено частково.
Клопотання відповідача викладене у відзиві на позовну заяву (вх.№29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. №30035/25 від 22.12.2025) про зменшення штрафних санкцій задоволено частково.
У клопотанні відповідача викладене у запереченнях (вх. №30035/25 від 22.12.2025) про стягнення 3% річних у розмірі 239858,61грн та зменшення розміру інфляційних втрат до 0 грн – відмовлено.
Клопотання відповідача викладене у пункті 3 прохальної частини відзиву на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та заперечень (вх. № 30035/25 від 22.12.2025) про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу позивача до 10000,00грн – задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім" заборгованість, що виникла за договором №ВЦР113/2023 від 20.04.2023 у розмірі 9931527,46грн, пеню у сумі 82751,29грн, штраф 30% від суми специфікацій по яких допущено прострочення оплати у розмірі 216701,22грн, відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1918868,92грн, інфляційні у розмірі 1005115,12грн, судовий збір у розмірі 237750,55грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00грн
Клопотання відповідача викладене у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025) про відстрочення виконання рішення у справі № 922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду – задоволено.
Відстрочено Товариству з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” виконання рішення у справі № 922/4079/25 на один рік з дати ухвалення рішення суду по 25.02.2027 року.
В частині стягнення курсової різниці у розмірі 357716,49грн, пені в сумі 744761,64грн, штрафу у розмірі 1950311,02грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 240000,00грн – відмовлено.
Відповідні висновки місцевого господарського суду з посиланням на положення статей 11, 509, 525, 526, 530, 626, 627, 628, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України мотивовані тим, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором постачання № ВЦР113/2023 від 20.04.2023 в частині повного та своєчасного розрахунку за отриманий товар, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу в загальному розмірі 9931527,46грн
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення з відповідача пені в сумі 827512,93грн (відповідно до наданого розрахунку за загальний період з 21.03.2024 року по 01.05.2025 року), штрафу 30% від суми специфікацій за якими допущено прострочення оплати у розмірі 2167012,24грн, відсотків за користування чужими грошовими коштами, в розмірі 1918868,92грн, інфляційних у розмірі 1005115,12грн, суд керуючись приписами статей 536, 549, 551, 547, 611, 625, 694 Цивільного кодексу України встановив, що вказаних розрахунок здійснено арифметично вірно та відповідно позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню. 
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача курсової різниці в розмірі 357716,49 грн, суд вказав, що в обґрунтування позовних вимог у відповідній частині, позивач посилався на пункт 4.5. договору, яким сторони погодили, що у випадку зміни середньозваженого курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку за даними сайту http://minfin.com.ua/currency/mb/ відносно курсу, обрахованого у відповідній Специфікації, постачальник має право без підписання додаткових угод до договору змінити ціну та загальну вартість товару (в гривневому еквіваленті), повідомивши про це покупця. Повідомлення про зміни загальної вартості товару здійснюється шляхом направлення на поштову та/або електронну адресу покупця, зазначену у реквізитах даного договору, протоколу зміни ціни товару, рахунку-фактури та/або документу щодо коригування ціни із зазначенням нової ціни та загальної вартості товару.
Проте, матеріали справи не містять доказів реалізації позивачем зазначеного права коригування ціни через коливання курсу валюти, еквівалент якої визначено у специфікаціях до договору та укладених додаткових угод, що унеможливлює і виникнення права на заявлену до стягнення суму курсової різниці, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у відповідній частині.
Крім того, місцевий господарський суд розглянувши викладене відповідачем у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025) клопотання про зменшення штрафних санкцій (пені до 8275,00грн та штрафу до 0,00грн), враховуючи поведінку відповідача, ступінь виконання ним зобов`язання, вид діяльності відповідача, а також виконання ним своїх зобов`язань за договором в умовах воєнного стану в країни, що в свою чергу дійсно могло впливати на спроможність оплатити товар, дійшов висновку про його часткове задоволення, зменшення нарахованої позивачем пені та штрафу на 90 відсотків, та відповідно часткового задоволення позовних вимог у вказаній частині, а саме: пені в сумі 82751,29грн, та штрафу у розмірі 216701,22грн
Щодо клопотання відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025), в яких останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1679010,31грн (стягнути 3% річних в розмірі 239 858,61грн), та відмовити повністю в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 1005115,12грн (зменшити розмір інфляційних втрат до 0 грн), суд вказав, що визначені позивачем відсотки за користування чужими грошовими коштами із урахуванням умов пункту 8.5. договору за своєю правовою природою є процентами за користування чужими грошовими коштами і стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов`язань, ані штрафною санкцією.
Проценти за користування чужими коштами, є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання. Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею) та не є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а є саме процентами за користування товарним кредитом відповідно до частини п`ятої статті 694 Цивільного кодексу України та стягуються незалежно від наявності вини боржника. Зазначені проценти за своєю правовою природою є боргом, а тому зменшення їх розміру на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України неможливо.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025) щодо відмови у стягненні відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1679010,31грн (стягнути 3% річних в розмірі 239 858,61грн).
Враховуючи вищевикладене, та оскільки сторони погодили в договорі відповідальність за порушення строку оплати за поставлений товар, за вимогою постачальника сплачує постачальнику плату за користування чужими грошовими коштами (товарний кредит) у розмір 24 % річних, Господарський суд Харківської області вказав, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1918868,92грн підлягають задоволенню в повному обсязі.
Окрім викладеного, місцевий господарський суд розглянувши викладене відповідачем у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025) клопотання про відстрочення виконання рішення у справі № 922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду, зазначив про те, що відповідач здійснюючи підприємницьку діяльність, повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. 
В той же час, за висновком суду, необхідно врахувати вид діяльності відповідача, його розташування, прийняти до уваги ту обставину, що відповідач істотно постраждав від агресії російської федерації і відновлює свою господарську діяльність, направлену на вирощування сільськогосподарських культур.
Строк відстрочення, який просить надати відповідач, відповідає дозволеному визначеному у частині 5 статті 334 Господарського процесуального кодексу України, при цьому, надання відстрочки виконання рішення наразі додатково та позитивно вплине на виконання рішення, оскільки передбачає можливість відповідачу акумулювати ресурси, додатково запустити потужності щодо підприємницької діяльності та вчинити дії для виконання зобов`язання перед позивачем, який перш за все в цьому заінтересований.
З огляду на вищевикладене, судом було задоволено клопотання відповідача викладене у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025) про відстрочення виконання рішення у справі №922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду та відстрочено Товариству з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” виконання рішення у справі № 922/4079/25 на один рік з дати ухвалення рішення суду по 25.02.2027.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім" з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25 в частині задоволення клопотання ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” , викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025 року) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025 року), про відстрочення виконання рішення у справі № 922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду та відстрочення ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” виконання рішення у справі № 922/4079/25 на один рік з дати ухвалення рішення суду по 25.02.2027, та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” в задоволенні клопотання про відстрочення виконання рішення у справі № 922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду по 25.02.2027.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, відстрочення виконання судового рішення є виключним процесуальним заходом, який застосовується лише за умови доведення боржником наявності обставин, що об`єктивно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду, та підтверджуються належними доказами.
При цьому обов`язок доказування таких обставин покладається саме на боржника, який заявляє відповідне клопотання.
Проте, на думку скаржника, відповідачем, не було надано доказів на підтвердження обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду першої інстанції. Складний фінансовий стан відповідача (без надання доказів) та знаходження частини сільськогосподарської землі на території, де велися бойові дії не є винятковою
обставиною.
Апелянт звертає увагу суду на те, що станом на 24.02.2022 місцезнаходженням підприємства відповідача було м.Полтава, вул. Зигіна, будинок 29, кімната 19. Відповідач перереєстрував юридичну адресу в Харківську обл., Харківський р-н, село Веселе, вул.Сонячна, будинок 4 лише 10.11.2023, що підтверджується скриншотом з сайту Опендатабот https://opendatabot.ua/c/34630924 щодо реєстраційної справи відповідача з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.
Таким чином, на думку скаржника, відповідач зазначаючи про те, що постраждав від прямих воєнних дій російської федерації, безпосередньо за місцезнаходженням юридичної адреси в с.Веселе, Харківської області, не підтвердив вказаних обставин жодним належним доказом.
Окрім викладеного, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення, помилково врахував доводи та посилання останнього, як на доказ понесення ним збитків, на рішення Господарського суду Харківської області від 06.06.2024 у справі 922/1256/24. Судом не було надано правову оцінку тому факту, що вказане рішення не стосується відповідача. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім" (вх. 470 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25; призначено справу до розгляду на 22.04.2026 о 14:00 годині; встановлено сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 15 днів з дня вручення даної ухвали, який має бути оформлено відповідно до вимог ст.263 ГПК України, якою, зокрема, передбачено, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
30.03.2026 відповідачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№3539), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім", рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25 залишити без змін.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 22.04.2026 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25 в частині задоволення клопотання ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал”, викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025), про відстрочення виконання рішення у справі № 922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду та відстрочення ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” виконання рішення у справі № 922/4079/25 на один рік з дати ухвалення рішення суду по 25.02.2027, та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” в задоволенні клопотання про відстрочення виконання рішення у справі № 922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду по 25.02.2027.
Представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25 залишити без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, що представники сторін з`явились в судове засідання та надали пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні за наявними у матеріалах справи доказами.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вимоги процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25 виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім", а саме: в частині задоволення клопотання відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 29368/25 від 16.12.2025) та запереченнях (вх. № 30035/25 від 22.12.2025) про відстрочення виконання рішення у справі № 922/4079/25 про стягнення грошових коштів на один рік з дати ухвалення рішення суду. 

Відповідно до статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
За змістом статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Крім того, частинами 1, 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Крім того, статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Конституційний Суд України в рішенні № 18-рп/2012 від 13.12.2012 зазначив про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25.04.2012, невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Таким чином, виходячи із викладеного вище, виконання судового рішення є важливою стадією судового процесу у контексті забезпечення міжнародних демократичних стандартів щодо дотримання закріпленого у статті 8 Конституції України принципу верховенства права.
Частина 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.
В рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" Суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований статтею 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.
Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей стаття 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 статті 6 Конвенції.
Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, §74, ЄСПЛ 1999-V).
Несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
Водночас, частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Відповідно до частини 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Згідно з частиною 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:
1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;
2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;
3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Частиною 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.
Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. 
Водночас, відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. При цьому, саме відстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідними правовідносинами є незмінною.
Тобто, відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання.
Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення.
Тобто, підставою для відстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк, встановлений судом.
У той же час, відстрочка виконання рішення означає перенесення його виконання на інший час.
При цьому, необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 Господарського процесуального кодексу України, ця норма не вимагає, і господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Зазначена норма не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких суд може відстрочити виконання прийнятого ним рішення, проте визначальним фактором при застосуванні відстрочення є їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення, що має бути підтверджено відповідними засобами доказування, зокрема, до заяви повинні бути додані як докази щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення у даний час.
Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
При цьому, положення Господарського процесуального кодексу України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 такого Кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
В Господарському процесуальному кодексі України та Законі України "Про виконавче провадження" не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочення, тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 "Чижов проти України" зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції. 
Отже, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду, є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін з врахуванням незначної затримки у виконанні рішення суду через непорушність сутності права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, пункт 74). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України, короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (ухвала ЄСПЛ від 07.10.2003 у справі "Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02). Надання відстрочення виконання рішення суду є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору.

Обґрунтовуючи підстави для задоволення заяви про відстрочення виконання судового рішення у даній справі, відповідач посилався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” є юридичною особою, що зареєстровано відповідно до законодавства України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань з 2006 року.
Основними видами економічної діяльності є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний) 01.11; діяльність посередників, що спеціалізуються в торгівлі іншими товарами 46.18; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин 46.21; оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами 46.71; неспеціалізована оптова торгівля 46.90; вантажний автомобільний транспорт 49.41; діяльність у сфері права 69.10; допоміжна діяльність у рослинництві 01.61.
Станом на 24.02.2022 місцем знаходженням ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” було орендоване приміщення млину за адресою: Харківська область, Харківський район, село Веселе, вулиця Жовтнева (Світла), 4, яким підприємство користувалось на підставі договору оренди від 17.01.2022 (т.1 а.с.148-150), наданим для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: зберігання зерна, техніки сільськогосподарського призначення, виробничих запасів, тощо.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та станом на даний час триває.
Території, де знаходилося підприємство, були тимчасово окуповані російською федерацією в період з 24 лютого по 12 вересня 2022 року, на якій велись активні бойові дії, що вбачається з Переліку територіальних громад, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.06.2024 у справі №922/1256/24, яке набрало законної сили, було встановлено, що комплекс будівель, що знаходиться за тією ж адресою, що і орендоване приміщення млину, внаслідок військової агресії російської федерації було пошкоджено артилерійським обстрілом, частково знищено ангари, зруйновано будівлі та знищено товарно-матеріальні цінності.

Крім того, відповідач зазначав, що основним видом господарської діяльності ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” було і залишається вирощування зернових культур, на орендованих земельних ділянках, що знаходились на території Харківської області, більшість з яких було окуповано чи стало полем бойових дій внаслідок чого до них немає доступу чи такі ділянки є істотно забрудненими вибухонебезпечними предметами.
Рішенням господарського суду Харківської області від 06.06.2024 у справі №922/1256/24 також було встановлено, що у зв`язку з воєнною агресією РФ, стало неможливе здійснення сільськогосподарського виробництва на території Веселівської сільської ради Харківського району. Суборендар - ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” - протягом 2022-2023 років не здійснювало сільськогосподарські роботи на землях, що були передані йому на правах суборенди, з причин, за які суборендар не відповідає. Після деокупації відповідних територій земельні ділянки залишаються непридатними для ведення сільськогосподарського виробництва.
Протягом 2024 року ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” докладало усіх можливих зусиль для відновлення господарської діяльності з метою збереження робочих місць, сплати податків та допомоги країні. Проте, умови ведення бізнесу залишаються надскладними і зі спливом трьох років з дати початку повномасштабного вторгнення, особливо для виробників сільськогосподарської продукції в регіоні, де продовжуються бойові дії.
На думку відповідача, відстрочення виконання рішення суду забезпечить дотримання балансу інтересів сторін, оскільки сприятиме можливість відновити господарську діяльність та акумулювати ресурси для виплати заборгованості, що як наслідок надасть змогу реально виконати рішення суду по справі №922/4079/25 без настання значних негативних наслідків для підприємства та його працівників в умовах воєнного стану.
На підтвердження зазначених обставин відповідачем було додано до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, договір оренди від 10.11.2023, акт приймання-передачі до договору оренди від 10.11.2023, договір оренди від 17.01.2022, копію рішення господарського суду Харківської області у справі №922/1256/24 від 06.06.2024 (т.1 а.с.145-150,153-158).

Заперечуючи проти відстрочення виконання рішення суду, апелянт як під час розгляду справи місцевим господарським судом так і під час апеляційного перегляду даної справи наголошує на відсутності в матеріалах справи №922/4079/25 доказів, що дають підстави вважати можливим виконання боржником рішення суду через один рік та вважає суб`єктивними обставини, на які посилається відповідач, як на підставу неналежного виконання свого зобов`язання за договором, які він мав би враховувати при укладенні договору постачання.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Руїс Торіха проти Іспанії»).
У відповідності до частини 1 статті 73, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідачем не надано доказів, які б могли свідчити про складнощі у виконанні рішення суду та його скрутний матеріальний стан, колегія суддів зазначає, що обставини скрутного фінансового стану, неможливості здійснити розрахунок з позивачем негайно через широкомасштабну військову агресію, на які посилається відповідач як на підставу відстрочення рішення суду, по своїй суті є загальновідомими. 
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та станом на даний час триває.
Території в Харківській області, де знаходиться та здійснює свою діяльність підприємство, що підтверджується відповідним договором оренди від 17.01.2022 (т.1 а.с.148-150), були тимчасово окуповані російською федерацією в період з 24.02.2022 року по 12.09.2022 року, на яких велись активні бойові дії, що вбачається з Переліку територіальних громад, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 року. 
Вказана місцевість і наразі перебуває у прифронтовій зоні, що об`єктивно робить її небезпечною для ведення будь-якої господарської діяльності. Питаннями розмінування забруднених вибухонебезпечними предметами сільськогосподарських земель опікується держава, проте вочевидь їх масштаб і триваюча ворожа агресія не дають сподівань на закінчення таких робіт в найближчий час.

В контексті наведеного судова колегія також відхиляє доводи апелянта про те, що станом на 24.02.2022 місцезнаходженням підприємства відповідача було м. Полтава, вул. Зигіна, будинок 29, кімната 19, а відповідач перереєстрував юридичну адресу в Харківську область, Харківський район, село Веселе, вул.Сонячна, будинок 4 лише 10.11.2023, що підтверджується скриншотом з сайту Опендатабот https://opendatabot.ua/c/34630924 щодо реєстраційної справи відповідача з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.263), з огляду на наступне.
Так, приписами частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відповідно до пункту 7 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
З наданих відповідачем до місцевого господарського суду заперечень (на відповідь на відзив) вбачається, що останній не заперечував того факту, що місцезнаходження юридичної особи з с. Веселе Харківського району Харківської області було тимчасово змінено на Полтавську область саме через військову агресію рф, однак вказані дії було вчинено наприкінці 2022 року.
На підтвердження викладених обставин відповідачем було додано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 04.02.2022, з якої вбачається, що місцезнаходженням відповідача ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” код ЄДРПОУ 34630924 зазначено наступну адресу: Україна, 62420, Харківська обл., Харківський р-н, село Веселе, вул.Сонячна, будинок 4 (т.1 а.с.7). 
З метою перевірки вказаних обставин, судом апеляційної інстанції здійснено запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до наступних критеріїв пошуку: ідентифікаційний код юридичної особи 34630924 - ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” та встановлено, що в розділі «Дані про хронологію реєстраційних дій» зазначені відомості про зміну місцезнаходження юридичної особи саме 23.12.2022.
Отже, за наведених обставин, доводи апелянта про те, що відповідач зазначаючи про те, що постраждав від прямих воєнних дій російської федерації, безпосередньо за місцезнаходженням юридичної адреси в с.Веселе, Харківської області, не підтвердив вказаних обставин жодним належним доказом колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції, задовольняючи клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення, помилково врахував доводи та посилання останнього, як на доказ понесення ним збитків, на рішення Господарського суду Харківської області від 06.06.2024 у справі 922/1256/24, судова колегія зазначає, що вказаним рішенням суду встановлено, що у зв`язку з воєнною агресією рф, стало неможливе здійснення сільськогосподарського виробництва на території Веселівської сільської ради Харківського району. Суборендар - ТОВ “Агрофірма “Труд.Земля.Капітал” - протягом 2022-2023 років не здійснювало сільськогосподарські роботи на землях, що були передані йому на правах суборенди, з причин, за які суборендар не відповідає. Після деокупації відповідних територій земельні ділянки залишаються непридатними для ведення сільськогосподарського виробництва. 
Вказані обставини додатково підтверджують, що підприємницька діяльність відповідача зазнала негативного впливу внаслідок військових дій, що як вже зазначалось є загальновідомими обставинами і було враховано місцевим господарським судом при надані відстрочки відповідачу при розгляді даної справи. 
При цьому, господарський суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не посилався на обставини справи, встановлені в рішенні суду у справі №922/1256/24 від 06.06.2024, (як вважає скаржник) як на преюдиційні.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 26.06.2013 №5-пр/2013 у справі №1-7/2013, підставою для застосування відстрочки виконання судового рішення є наявність об`єктивних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення в установлені процесуальним законодавством строки. Зокрема, до таких обставин належать скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що сторони наразі перебувають в однакових умовах воєнного стану, військова агресія проти України та правовий режим воєнного стану в країні однаково негативно впливають на обидві сторони даної справи. 
Водночас, це не спростовує того, що режим воєнного стану в країні можна кваліфікувати як зазначену в пункті 3 частини 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України надзвичайну подію, яка вплинула на результати господарської діяльності боржника.
Наведені відповідачем обставини та докази свідчать про наявність у нього фінансових труднощів, водночас позивачем не надано доказів завдання йому несвоєчасним та частковим невиконанням відповідачем зобов`язань будь-яких збитків. 
З огляду на зазначені відповідачем в заяві про відстрочення виконання рішення об`єктивні обставини, що ускладнюють виконання рішення суду у даній справі, та надані на підтвердження існування цих обставин докази, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що заявником не доведено існування виключних та невідворотних обставин, що можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення господарського суду.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Hornsby v. Greece" від 19.03.1997, пункт 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Immobiliare Saffi v. Italy" № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003).
Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити:
1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами;
2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми;
3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони";
4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
В цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів, обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої ухвалено рішення. Тобто відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Судова колегія вважає, що відстрочка виконання рішення для відповідача в даному випадку не є інструментом ухилення від виконання рішення, боржник лише намагається через існування певних обставин, які таке виконання ускладнюють, забезпечити повне виконання рішення та остаточне погашення заборгованості перед стягувачем.
У даній справі відстрочка виконання рішення суду здійснюється з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь позивача. Тобто, справедливий баланс інтересів сторін у цій справі дотриманий.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при наданні відстрочки було враховано законодавчі приписи передбачені частиною 5 статті 331 ГПК України, якими визначено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Враховуючи, що ТОВ "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал" є сільськогосподарським підприємством, яке через повномасштабну військову агресію рф на території України опинилось у скрутному матеріальному становищі, території здійснення його господарської діяльності перебували в окупації і наразі знаходяться у прифронтовій зоні та потребують розмінуванню, під час виконання договору відповідачем було частково здійснено розрахунки, він не ухиляється від подальшого виконання своїх зобов`язань, продовжуючи здійснення господарської діяльності, намагається провести розрахунки з контрагентами, при цьому позивачем не доведено обставини його недобросовісності, а також завдання діями відповідача збитків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доцільність надання відстрочки виконання рішення суду в межах строку встановленого законом.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що передбачена процесуальним законом можливість відстрочення виконання судового рішення жодним чином не звільняє відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань, проте надає сторонам можливість врегулювати фінансові питання зі зменшенням ризику негативних наслідків для обох сторін.

Судова колегія зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
За наведених обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім" не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 30.01.2026 у справі №922/4134/25 з урахуванням меж його перегляду, визначених частиною 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрохім" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 25.02.2026 у справі №922/4079/25 залишити без змін.
Повна постанова складена 23.04.2026.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Я.О. Білоусова 

Суддя І.В. Тарасова