УХВАЛА

08 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/807/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

перевіривши матеріали касаційної скарги Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (попередня назва - Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2026 (у складі колегії суддів: Мальченко А.О. (головуючий), Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 (суддя Ягічева Н.І.)
у справі № 910/807/25

за позовом Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 
до Міністерства юстиції України,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства «ВЗП-2»,
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ: 
05.03.2026 Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (попередня назва -Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) через систему «Електронний суд» подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі №910/807/25.
Ухвалою від 19.03.2026 Суд залишив касаційну скаргу Департаменту без руху та надав скаржникові строк для приведення цієї скарги у відповідність до вимог, установлених пунктом 5 частини другої, пункту 2 частини четвертої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
На виконання вимог ухвали від 19.03.2026 скаржник надіслав до суду заяву про усунення недоліків (із додатками, серед яких - платіжна інструкція про сплату судового збору від 24.03.2026 № 190 на суму 4 844,80 грн).
Перевіривши зазначені документи, Суд дійшов таких висновків.
Залишаючи касаційну скаргу Департаменту без руху (ухвала Суду від 19.03.2026), Суд виходив із того, що зазначену касаційну скаргу оформлено з порушенням вимог, установлених пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 290 ГПК України. 
В ухвалі від 19.03.2026 Суд, зокрема, вказав, що Департамент за змістом касаційної скарги не зазначив і не обґрунтував жодної з підстав, на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) частиною другою статті 287 ГПК України підстави (підстав), що порушує правило, встановлене пунктом 5 частини другої статті 290 ГПК України.
Суд роз`яснив скаржникові недоліки касаційної скарги, спосіб і строк їх усунення, чітко і детально вказав на те, які обґрунтування має містити касаційна скарга при оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України. 
Суд визначив скаржникові спосіб усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в цій ухвалі, шляхом подачі нової редакції касаційної скарги із чітким зазначенням і належним обґрунтуванням підстави (підстав) касаційного оскарження, передбаченої (передбачених) частиною 2 статті 287 ГПК України (із урахуванням змісту ухвали Суду від 19.03.2026); документа, що підтверджує доплату судового збору за подання касаційної скарги.
На виконання вимог ухвали Суду від 19.03.2026 Департамент надіслав до суду не нову редакцію касаційної скарги, а заяву, в якій зазначає про наявність випадку для відкриття касаційного провадження, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, обґрунтовуючи це таким чином (цитата):
«Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, є якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до статей 86, 236 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний надати оцінку всім доказам у їх сукупності, дослідити всі обставини справи та навести мотиви відхилення кожного доводу сторін.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанова від 19.12.2025 у справі №915/222/24), суд має забезпечити всебічне, повне та об`єктивне дослідження доказів, надати мотивовану оцінку кожному доводу сторін; формальне або вибіркове дослідження доказів є неприпустимим. 
У оскаржуваній постанові апеляційний суд не надав оцінки доводам Департаменту щодо вибіркового застосування відповідачем частини третьої ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не встановив їх значення для вирішення спору та не навів мотивів їх відхилення, обмежившись формальним неприйняттям. Таким чином, порушено вимоги ст. 86, 236 ГПК України. 
Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України та правовою позицією Верховного Суду (постанова від 13.02.2024 у справі №914/2585/21), момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, визначається з урахуванням конкретних обставин справи, реальної обізнаності особи та наявності або відсутності об`єктивних перешкод для отримання інформації; при цьому обов`язок доведення можливості своєчасного звернення покладається на іншу сторону. Тобто суд має виходити з фактичних обставин, а не припущень про «можливість дізнатися». 
Апеляційний суд не застосував цей підхід: він дійшов висновку, що Департамент нібито міг дізнатися про порушення ще у 2017 році, не встановивши фактичної обізнаності та наявності об`єктивних перешкод, а спирався лише на припущення про обов`язок органу постійно моніторити Державний реєстр, що не передбачено законом».
Формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах, скаржник не наводить.
Отже, Департамент у встановлений Судом спосіб вимоги ухвали від 19.03.2026 не виконав, нову редакцію касаційної скарги із чітким зазначенням і належним обґрунтуванням підстави (підстав) касаційного оскарження, передбаченої (передбачених) частиною 2 статті 287 ГПК України, не надіслав.
Із огляду на приписи частини четвертої статті 174, статті 292 ГПК України, за змістом яких, якщо скаржник не усунув недоліки касаційної скарги у строк, встановлений судом, така скарга вважається неподаною і повертається особі, що звернулася, Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги скаржникові. 
Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (попередня назва - Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі № 910/807/25 повернути скаржникові. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: В. А. Зуєв

І. С. Міщенко